Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, третя особа ПрАТ «Європейський страховий союз». Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що власником автомобілю марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER]. 29 грудня 2016 року відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «Citroen C-Elysee», реєстраційний номер [NUMBER], при виїзді з другорядної дороги створив небезпечну ситуацію на дорозі, внаслідок чого батько позивача [PERSON], який керував автомобілем марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER], з метою уникнення зіткнення, вимушено змінив напрямок руху транспортного засобу та здійснив зїзд за межі проїзної частини в кювет. Належний позивачеві транспортний засіб був пошкоджений та [PERSON] було заподіяно майнової шкоди, яку сторона оцінює в 153722,00 гривень. [PERSON] вважає, що у звязку із встановленою відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення та закриття провадження у відповідній справі про адміністративне правопорушення, відшкодовувати заподіяні майнову та моральну шкоду повинен [PERSON] як особа, внаслідок неправомірних дій якої цієї шкоди завдано. Зважаючи на викладене, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь суму майнової шкоди в розмірі 153722,00 гривень та суму моральної шкоди в розмірі 7000,00 гривень. Відповідач [PERSON] скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. Заперечуючи проти заявлених вимог сторона посилалась, зокрема, що відповідач не причетний до дорожньо-транспортної пригоди, та стороною позивача не надано належних і достатніх доказів наявності причинного звязку між заподіяною шкодою, діями [PERSON] та вини останнього в заподіянні такої шкоди. Зважаючи на викладене, [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ПрАТ «Європейський страховий союз» не скористалась наданим процесуальним правом на подачу пояснень або відзиву. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але представник особи брав участь у засіданнях по справі, заявлені вимоги не визнав, просив суд відмовити в позові повністю. Представник третьої особи ПрАТ «Європейський страховий союз» у відкрите судове засідання не зявився, третя особа повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду цивільної справи суд установив, що 29 грудня 2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме: приблизно о 12:00 годині на автодорозі Одеса-Чорноморськ [PERSON], керуючи автомобілем марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER], не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням та здійснив зїзд на обочину до кювету, в результаті чого автомобіль отримав механічні ушкодження. За загальним правилом, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Згідно з постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2017 року у справі №501/109/17, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, внаслідок порушення пунктів 2.3 «б», 12.1 ПДР України, у відношенні [PERSON] було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у звязку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 5). За регламентацією ст. 82 ч.6 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що в мотивувальній частині постанови у справі про адміністративне правопорушення судом зазначено, що перед автомобілем марки «Hyundai Tucson», яким керував [PERSON], різко виїхав автомобіль марки «Citroen C-Elysee», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що змусило [PERSON] змінювати напрямок руху транспортного засобу, внаслідок чого автомобіль було пошкоджено. У звязку з цим, [PERSON] вважає, що відшкодування шкоди має провадитись саме за рахунок [PERSON] Перевіряючи обґрунтованість даної позиції суд звертає увагу на наступне. Як встановлює ст. 82 ч.ч.5,7 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Постанова Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2007 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не містить відомостей про порушення [PERSON] вимог ПДР України. Даним судовим рішенням [PERSON] винуватим не визнано (а.с. 5). Зазначення про «автомобіль «Ситроен», державний номер [NUMBER]» (згідно з текстом оригіналу) в судовому рішенні міститься лише в частині наведення показань свідка [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні. Водночас, судове рішення не містить висновку про керування транспортним засобом на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідачем [PERSON] Відтак, суд не може погодитись із позицією сторони позивача та зазначає, що через відсутність преюдиціального доказу вини відповідача в дорожньо-транспортній пригоді, відповідні обставини підлягають доказуванню та перевірці судом на загальних підставах. Наведена постанова суду у справі про адміністративне правопорушення не може вважатись достатнім доказом наявності вини [PERSON] у заподіяні шкоди, а також причинного звязку між шкодою та діями відповідача. У якості обґрунтування позову, зокрема на підтвердження доводів про керування саме відповідачем [PERSON] автомобілем марки «Citroen C-Elysee», реєстраційний номер [NUMBER], на момент дорожньо-транспортної пригоди, сторона позивача посилалась на фотографії автомобілю з особою за кермом (а.с. 7, 8). Суд припускає, що на фотографії за кермом транспортного засобу може бути відповідач [PERSON] Але суд погоджується з позицією сторони відповідача, що з даних фотографій обєктивно не можливо встановити дату, час та місце їх здійснення. Оскільки за загальним правилом доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України), вказані фотографії не можуть вважатись достатнім доказом керування [PERSON] автомобілем марки «Citroen C-Elysee», реєстраційний номер [NUMBER], на момент дорожньо-транспортної пригоди. У судове засідання викликались для допиту свідки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Свідок [PERSON], який керував автомобілем марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER], в цілому підтвердив обставини дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 29 грудня 2016 року. Але водночас при первісному допиті 14 серпня 2018 року та повторному допиті 21 листопада 2018 року зазначив, що не бачив особу, яка була за кермом автомобілю, що створив небезпечну ситуацію на дорозі. При первісному допиті пояснив, що даний автомобіль був у нерухомому стані, а при повторному допиті що даний автомобіль різко виїхав з другорядної дороги. Показання свідка мають суперечливий характер, інколи [PERSON] зазначав, що вказаний автомобіль був марки «Пежо», а інколи «Рено» темного кольору. Пояснював, що з відповідачем [PERSON] звязувався, ініціював зустріч та зустрівся приблизно через 4-5 місяців з метою вирішення питань з відшкодування шкоди. Зазначав, що [PERSON] запропонував 500,00 доларів США, але ж [PERSON] відмовився, оскільки витратив на ремонт автомобілю значно більше. Згідно з показаннями [PERSON], в судовому засіданні при розгляді справи про адміністративне правопорушення в Іллічівському міському суді Одеської області [PERSON] присутнім не був. Свідок [PERSON] дав суду показання, що був на місці дорожньо-транспортної пригоди, рухаючись при цьому за автомобілем марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER]. Особа свідчила, що автомобіль «Сітроен» різко виїхав з другорядної дороги, змусивши при цьому водія автомобіля «Хюндай» змінити напрямок руху. Після того, як «Хюндай» зїхав в кювет, він догнав автомобіль «Сітроен» та сфотографував транспортний засіб та водія. Водночас свідок зазначив, що не бачив особу, яка була за кермом автомобілю «Сітроен» на момент дорожньо-транспортної пригоди. Інших доказів, що б вказували на наявність в діях відповідача [PERSON] вини у дорожньо-транспортній пригоді, [PERSON] суду не надано. Не зважаючи на неодноразові пропозиції суду в рамках сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав (стаття 12 ЦПК України), заяв про витребування та/або забезпечення інших доказів від сторони позивача не надходило. Згідно з п.2.3«б» ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобовязаний, зокрема, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Відповідно до п.12.1 ПДР України, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. За регламентацією п.12.3. ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди. У матеріалах справи наявний звіт №2701/17 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобілю марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER], складений ФОП [PERSON] (сертифікат субєкта оціночної діяльності ФГІУ №548/16, дійсний до 19 липня 2019 року). Згідно з відомостями звіту, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу визначена в розмірі 228415,15 гривень (з урахуванням ПДВ за складові в розмірі 31099,58, гривень), матеріальний збиток 152222,69 гривень, ринкова вартість транспортного засобу 314603,00 гривень (а.с. 9-15). Водночас суд звертає увагу, що при допиті в судовому засіданні 21 листопада 2018 року свідок [PERSON] дав показання, що особисто він займався організацією ремонту транспортного засобу та на його відновлення було витрачено близько 58000,00 гривень. Як встановлює ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно зі ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як регламентує ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Суд погоджується із тим, що транспортний засіб позивача пошкоджено, внаслідок чого [PERSON] завдано майнової шкоди. Але водночас суд не вбачає достатніх підстав для висновку, що відшкодування такої шкоди має провадитись за рахунок відповідача [PERSON] Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог [PERSON] про відшкодування шкоди за рахунок [PERSON] Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у звязку із висновком суду про відмову в позові, понесені судові витрати покладаються на позивача [PERSON] та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed