Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з вимогою про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 23 лютого 1990 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано 24 березня 2010 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року розподілено належне їм на праві спільної сумісної власності майно. Визнано право власності на ? частини квартири за адресою [ADDRESS] та ? частини нежитлового приміщення [ADDRESS]. Посилаючись на частину 4 ст. 369 ЦК України, просив суд позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що [PERSON] продала належне йому на праві власності майно без його згоди. Позивач в призначене судове засідання не з'явився. Представник позивача в призначене судове засідання не з'явився. Надав суду заяву слухати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. У призначене судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] в призначене судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду невідомі. Третя особа у справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна в судове засідання не з'явилась. Надала суду заяву слухати справу за її відсутності. Суд, у відповідності до вимог діючого ЦПК України, вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін, належним чином повідомлених про судове засідання. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 23 лютого 1990 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Палацом одруження «Дарницький», актовий запис 553, який 24 березня 2010 року було розірвано. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2010 року визнано майно спільною сумісною власністю подружжя та розподілено його. Визнано за [PERSON] право власності на ? частини нежитлового приміщення [ADDRESS] та визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішення Печерського суду м. Києва від 30 жовтня 2010 року набрало законної сили, а відтак встановлені в рішення обставини щодо належності майна подружжю на праві спільної сумісної власності не потребують додаткового доказуванню і з'ясуванню. Як вбачається з матеріалів справи, 19 січня 2017 року позивач звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради для реєстрації належного йому майна, проте рішенням від 25 січня 2017 року йому було відмовлено, оскільки і квартира і нежитлове приміщення зареєстровано за іншою особою /а.с. 18,19/. Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31 січня 2017 року нежитлове приміщення [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] належить на підставі договору купівлі-продажу майна [PERSON] /а.с. 20-21,22-24/. З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В та зареєстрований за номером 1346 /а.с., 84-185/. Того ж дня, 30 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за номером 1350 /а.с. 150-152/. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсним з підстав передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач вважав їх укладеними з порушенням вимог законодавства як такі, що не відповідали його волі та укладені з порушенням ч. 4 ст. 369 ЦП України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, а одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Разом з цим, ч. 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Слід зазначити, що встановлена рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2010 року та обставина, що майно було набуто під час спільно проживання і є спільною сумісною власністю, має належне значення тільки для вирішення питання щодо розподілу майна подружжя. Проте, поділ майна подружжя, в тому числі за рішенням суду, скасовує режим спільності на набуте подружжям майно, як наслідок відносини права спільної сумісної власності заміняються відносинами права спільної часткової власності. Враховуючи викладене, суд вважає, що посилання позивача на ч.4 ст. 369 ЦК України, як на підставу для задоволення позову є необґрунтованими, оскільки положення ч.4 ст. 369 ЦК України стосуються правочинів щодо розпорядження спільним майном, вчиненим одним із співвласників, яким майно належить на праві спільної сумісної власності. Розглядаючи питання щодо наявності порушень прав, свобод чи інтересів, за захистом яких позивач звернуся до суду, суд зазначає наступне. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, позивач при зверненні до суду вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема принцип диспозитивності, який відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту, ніж той, який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає, що заявлені з підстав ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed