Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «БМ- 2018» (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» (відповідач-2), про відновлення становища яке існувало до порушення, у якому просила визнати сумою заборгованості по кредитному договору №21/58/260808 від 26 серпня 2008 року суму встановлену рішенням Полтавського районного суду Полтавської області справа №2-577/2011 від 19 квітня 2011 року та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 серпня 2008 року між [PERSON] (далі по тексту - Позивач) та ТОВ «БМ Банк» (далі по тексту Відповідач -1) укладено Кредитний договір №21/58/260808. АТ «БМ-2018» (що є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «БМ Банк», ВАТ «БМ Банк», ТОВ «БМ Банк») посилається на те, що заборгованості по кредитному договору №21/58/260808 від 26.08.2008 року становить 40 249,96 дол. США, пункт 2.2 договору №19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008р. та Договорами забезпечення. Дана сума заборгованості не відповідає дійсності. Метою позовної заяви є відновлення становища яке існувало, так 19.04.2011 року Полтавським районним судом Полтавської області було винесено рішення про дострокове стягнення по кредитному договору №21/58/260808 з [PERSON] та [PERSON] , що являється поручителем по даному кредитному договору всієї суми заборгованості, пені та судових витрат на суму 34 265,49 доларів США, що за курсом НБУ становить 273 068,54 грн. Таким чином, єдиною достовірною сумою заборгованості по Кредитному договору №21/58/260808 від 26.08.2008 року є сума встановлена рішенням Полтавського районного суду від 19 квітня 2011 року, через що позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 лютого 2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків. 27 травня 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та виправлена позовна заява, в якій позивач просила відновити становище яке існувало до порушення, визначивши розмір солідарної відповідальності [PERSON] по грошовому зобов`язанню, що виникло з кредитного договору №21/58/260808 від 26 серпня 2008 року в розмірі, встановлену рішенням Полтавського районного суду справа №2-577/11 від 19.04.2011 року та становить 34 265,49 доларів США, що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 273 068,54 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків. 30 вересня 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та виправлена позовна заява, в якій позивач просила відновити становище яке існувало до порушення - визнати Договір №19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008 р. та Договорами забезпечення недійсним з моменту укладання правочину; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач-1, відповідач-2 не скористалися своїм правом та не направили суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач-1, відповідач-2 у встановлений строк відзив на позовну заяву не надали, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявили, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 26 серпня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «БМ Банк», на даний час АТ «БМ-2018» (яке є правонаступником прав та обов`язків ПАТ«БМ Банк», ВАТ«БМ Банк», ТОВ«БМ Банк») укладено Кредитний договір №21/58/260808, відповідно до якого банк видав позичальнику [PERSON] грошові кошти на придбання нерухомості на вторинному ринку в розмірі 35 000 дол. СІП А строком до 25 серпня 2033 року під 15 % річних. Сума авансового внеску за предмет іпотеки склала 23,49% від вартості іпотеки. В забезпечення виконання умов кредитного договору того ж дня було укладено договір поруки між Відповідачем-1 , [PERSON] та [PERSON] . Згідно умов договору поруки №21/58/260808 від 26 серпня 2008 року поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. В лютому 2011 року Відповідач-1 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 19 квітня 2011 року Полтавським районним судом Полтавської області було винесено рішення №2-577/11 про дострокове стягнення всієї суми позички по кредитному договору №21/58/260808 від 26.08.2008 року солідарно з [PERSON] та [PERSON] в сумі 34 265,49 доларів США, що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 273 068,54 грн. на користь Відповідача-1. На даний час вищезазначене рішення виконано частково. Через органи державної виконавчої служби на користь Відповідача-1 було перераховано 12 700,11 грн. заборгованість по виконавчому листу №2-577 стягнута з [PERSON] та в січні 2020 року судові витрати в розмірі 910,00 грн. стягнуті з [PERSON] 19 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» (далі по тексту Відповідач-2) та АТ«БМ-2018» було укладено Договір №19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008р. та Договорами забезпечення. Згідно пункту 2.2 Договору про відступлення права вимоги №19/11/2019/6 від 19.11.2019 року розмір заборгованості Боржника, права вимоги якої відступається за цим Договором, становить 40 249,96 дол. США, еквівалент 971 520,45 грн. Досліджуючи п. 4.1. Договору про відступлення права вимоги №19/11/2019/6 від 19.11.2019 року - Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти у сумі 10 801,72 грн., надалі за текстом - Ціна договору. До матеріалів справи надано підтвердження того, що Новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» на виконання вимог Договору про відступлення прав вимоги №19/11/2019/6 від 19.11.2019 року сплачено суму коштів, згідно п. 4.1. Договору (платіжне доручення №23 від 19.11.2019 року). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений лише в тому разі, якщо таку заборону встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦКУ), при цьому згода боржника на заміну кредитора не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦКУ). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути сплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Також суд зауважує, що за змістом позовних вимог [PERSON] діє і від імені [PERSON] , що являється поручителем по даному кредитному договору, який не надавав їй на це повноважень. В матеріалах справи відсутня довіреність на представництво. Зі ст. 554 ЦК випливає, що хоча поручитель і пов`язаний із боржником певними зобов`язальними відносинами, він є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). Відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов`язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб`єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів. Відновлення становища, яке існувало до порушення, досить часто в позовних вимогах поєднується з припиненням дії, яка порушує право, та може знаходити свій прояв у вимогах про застосування наслідків недійсного правочину. Цей спосіб захисту не може бути застосований у разі припинення суб`єктивного права особи, яке було порушене. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсним договору про відступлення права вимоги залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором. При відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця. Відповідна заміна відбувається і в іпотечному договорі - новий кредитодавець стає іпотекодержателем. За наведених обставин, суд вважає, що під час укладення договору відповідачами не було порушено прав та обов`язків позивача у даній справі. Інші доводи та обґрунтування позову не дають підстав для висновку про те, що оскаржуваний договір, укладений без додержання норм матеріального права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, та доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину, а також, які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначеного договору, суд вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з викладеним, слід відмовити у стягненні судового збору.

Outcome: dismissed