Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася у суд з позовом про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна та стягнення компенсації вартості Ѕ частини. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06.11.1999 року по 11.10.2018 року. Від шлюбу мають двох дітей, одна із яких на даний час являється неповнолітньою, а саме, [PERSON] . В період шлюбу, ними було придбано житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , який був оформлений на одного із подружжя, а саме на відповідача. Також під час шлюбу, а саме 20.11.2008 року, відповідачем придбано транспортний засіб моделі MERSEDES-BENZ E 200, реєстраційний номер [NUMBER] . На сьогоднішній день питання щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя між сторонами так і не вирішено. Дійти взаємної згоди щодо поділу майна придбаного за час спільного проживання сторони не можуть, що відповідно змусило позивача звертатися до суду з даним позовом. Позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; визнати транспортний засіб марки моделі MERSEDES-BENZ E 200, реєстраційний номер [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя, виділивши відповідачу транспортний засіб, стягнувши на користь позивача вартість 1/2 частини транспортного засобу в сумі 77990,00 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги в частині вартості автомобіля та відповідно суми, яку просить стягнути позивач на її користь. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що з 06.11.1999 року по 11.10.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, на що вказує рішення Прилуцького міськрайонного суду від 10.09.2018 року про розірвання шлюбу (а.с.6). Згідно договору купівлі-продажу від 05.11.2004 року житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , покупцем є [PERSON] (а.с.7-8). Згідно угоди купівлі-продажу від 20.11.2008 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля MERSEDES-BENZ E 200, реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] (а.с.9-10). Відповідно до звіту про оцінку вартість будинку станом на 16.11.2020 складає 285000,00 грн. (а.с.12). Обставини справи про те, автомобіль та будинок є спільним сумісним майном визнаються сторонами, підтверджують матеріали справи, що відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч.1ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що автомобіль та будинок придбано у шлюбі, та те, що вони є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскільки придбаний у період шлюбу будинок, є спільною сумісною власністю подружжя, то він підлягає розподілу в рівних частинах відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, а автомобіль, також придбаний в період шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя. Щодо позовної вимоги про виділення відповідачеві автомобіля зі сплатою на користь позивача вартості Ѕ частини транспортного засобу, суд зазначає, що дана вимога не підлягає задоволенню оскільки позивачем не надано достовірних, допустимих та належних доказів щодо вартості даного транспортного засобу, тому суд позбавлений можливості встановити вартість спірного майна та розмір частки, що підлягає стягненню. У подальшому сторони не позбавлені можливості порушувати питання про викуп частки і припинення права власності одного із співвласників, з дотриманням положень ст.ст. 364, 365 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. У відповідності зі ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Аналогічні висновки викладено в постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду попередній орієнтовний розрахунок судових витрат (а.с.13). Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, так як будь-яких доказів про отримання такої допомоги позивачем та її оплати не надано. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: partial