Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України Департаменту комунікації МВС України про захист честі, гідності та ділової репутації, просив: - визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , інформацію, що викладена на веб-сторінці інтернет- ресурсу МВС України ([INFO] ) а саме: «[INFO]». Міністр внутрішніх справ України [PERSON] та в.о. голови СБУ [PERSON] звернулися до голови ЦВК [PERSON] з інформацією щодо кандидата у народні депутати від списку політичної партії «[INFO]» за номером [NUMBER] [PERSON] , який є фігурантом низки кримінальних проваджень і сфальсифікував відомості про себе.» У ході досудового розслідування встановлено, що особа, яка на даний час представляється [PERSON] , 1980 року народження, починаючи з 2007 року на підставі підроблених документів отримала 5 паспортів громадянина України на різні прізвища та з різними анкетними даними, а також 4 паспорти громадянина України для виїзду за кордон, з якими здійснювала незаконний перетин державного кордону. Відповідно до наявної інформації [PERSON] , фактично є громадянином Республіки Молдова [PERSON] , [INFO] , який перебував у розшуку правоохоронних органів цієї країни за вчинення злочину, передбаченого ст. 317 (Втеча з місць ув`язнення) КК Республіки Молдови. Відтак [PERSON] , маючи кримінальне минуле, змінив своє справжнє прізвище з метою уникнення кримінальної відповідальності та створення позитивного іміджу на території України, як чесної та добропорядної людини». - зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України Департамент комунікації МВС України упродовж 10 днів з дня набрання рішення у справі законної сили спростувати поширену інформацію у той самий спосіб, у який вона була поширена, а саме шляхом розміщення на веб-сайті МВС України наступного тексту: «Увага! Спростування. Недостовірною є інформація, поширена [INFO] щодо [PERSON] , а саме: «[INFO]». Міністр внутрішніх справ України [PERSON] та в.о. голови СБУ [PERSON] звернулися до голови ЦВК [PERSON] з інформацією щодо кандидата у народні депутати від списку політичної партії «[INFO]» за номером [NUMBER] [PERSON], який є фігурантом низки кримінальних проваджень і сфальсифікував відомості про себе.» У ході досудового розслідування встановлено, що особа, яка на даний час представляється [PERSON] , 1980 року народження, починаючи з 2007 року на підставі підроблених документів отримала 5 паспортів громадянина України на різні прізвища та з різними анкетними даними, а також 4 паспорти громадянина України для виїзду за кордон, з якими здійснювала незаконний перетин державного кордону. Відповідно до наявної інформації [PERSON] , фактично є громадянином Республіки Молдова [PERSON] , [INFO] , який перебував у розшуку правоохоронних органів цієї країни за вчинення злочину, передбаченого ст. 317 (Втеча з місць ув`язнення) КК Республіки Молдови. Відтак [PERSON] , маючи кримінальне минуле, змінив своє справжнє прізвище з метою уникнення кримінальної відповідальності та створення позитивного іміджу на території України, як чесної та добропорядної людини». Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана інформація містить недостовірні відомості, які порушують немайнові права позивача, принижують його честь, гідність та ганьблять його ділову репутацію. Крім того, поширена інформація носить стверджувальний характер та є негативною, оскільки створює негативну соціальну оцінку в очах оточуючих про позивача. Ухвалою суду від 12.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 05.02.2021 року (а.с. 29). Ухвалою суду від 26.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.05.2021 року (а.с. 37). До судового засідання учасники справи не з`явились. Представники позивача - [PERSON], [PERSON] надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих причин. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін в порядку заочного провадження, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Водночас, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вбачається зі змісту ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Пунктом 18 постанови №1 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року (далі - Постанова Пленуму ВСУ) роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що [INFO] на офіційній веб-сторінці Міністерства внутрішніх справ України було опубліковано статтю під назвою: «[INFO]», в якій, серед іншого, була поширена інформація наступного змісту: «[INFO]». Міністр внутрішніх справ України [PERSON] та в.о. голови СБУ [PERSON] звернулися до голови ЦВК [PERSON] з інформацією щодо кандидата у народні депутати від списку політичної партії «[INFO]» за номером [NUMBER] [PERSON], який є фігурантом низки кримінальних проваджень і сфальсифікував відомості про себе.» У ході досудового розслідування встановлено, що особа, яка на даний час представляється [PERSON] , 1980 року народження, починаючи з 2007 року на підставі підроблених документів отримала 5 паспортів громадянина України на різні прізвища та з різними анкетними даними, а також 4 паспорти громадянина України для виїзду за кордон, з якими здійснювала незаконний перетин державного кордону. Відповідно до наявної інформації [PERSON] , фактично є громадянином Республіки Молдова [PERSON] , [INFO] , який перебував у розшуку правоохоронних органів цієї країни за вчинення злочину, передбаченого ст. 317 (Втеча з місць ув`язнення) КК Республіки Молдови. Відтак [PERSON] , маючи кримінальне минуле, змінив своє справжнє прізвище з метою уникнення кримінальної відповідальності та створення позитивного іміджу на території України, як чесної та добропорядної людини». Факт поширення зазначеної інформації відповідачем підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які беруться судом до уваги як належні та допустимі (т.2 а.с.19-25). Даних та доказів, які б спростовували факт поширення вищевказаної інформації суду відповідачем не надано. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній статті від [INFO], а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Про характер поширеної відносно позивача [INFO] на офіційній веб-сторінці Міністерства внутрішніх справ України у статті під назвою: «[INFO]» інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій (дифамаційні обвинувачення) та про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, а саме: «…. [PERSON] , який є фігурантом низки кримінальних проваджень і сфальсифікував відомості про себе..», «У ході досудового розслідування встановлено, що особа, яка на даний час представляється [PERSON] , 1980 року народження, починаючи з 2007 року на підставі підроблених документів отримала 5 паспортів громадянина України на різні прізвища та з різними анкетними даними, а також 4 паспорти громадянина України для виїзду за кордон, з якими здійснювала незаконний перетин державного кордону», «Відповідно до наявної інформації [PERSON] , фактично є громадянином Республіки Молдова [PERSON] , [INFO] , який перебував у розшуку правоохоронних органів цієї країни за вчинення злочину, передбаченого ст. 317 (Втеча з місць ув`язнення) КК Республіки Молдови». Дані вислови можна перевірити на предмет відповідності їх дійсності, а тому вони не можуть вважатись оціночними судженнями. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах 1 та 2 статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (частина перша статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)). У пункті 10 частини першої статті 3 КПК України зазначено, що кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Пунктами 19, 25 частини першої статті 3 КПК України визначено учасників кримінального провадження, якими з боку захисту є: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники. Частиною першою статті 42 КПК України визначено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Статтею 25 КПК України передбачено, що в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування. За приписами частин другої, третьої статті 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У разі наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення такій особі обов`язково здійснюється повідомлення про підозру (пункт 3 частини 1 статті 276 КПК України). Аналізуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що стверджувати про початок здійснення досудового розслідування чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо лише в разі, коли така особа перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого (підсудного). Висловлювання щодо причетності особи, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених процесуальних статусів, до вчинення злочину, який розслідується, свідчить про порушення особистих немайнових прав цієї особи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, відповідачем на підтвердження правдивості та достовірності своєї інформації на офіційній веб-сторінці Міністерства внутрішніх справ України у спірній статті не надав суду жодного належного доказу. Іншого судом не встановлено. На підставі всебічної та повної оцінки доказів у справі суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація про позивача є недостовірною, оскільки доказів про вчинення позивачем кримінальних правопорушень, притягнення його за вироком суду до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, відповідачем не надано. Тому, суд погоджується з доводами позивача, що поширення інформації, про спростування якої просить позивач, порушуються немайнові права позивача на повагу до честі та гідності. Щодо порушення діями відповідача особистих немайнових прав позивача, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Фізична особа відповідно до ст. 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, ст. 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 4 вказаної Постанови Пленуму ВСУ чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд вважає, що інформація, поширена [INFO] на офіційній веб-сторінці Міністерства внутрішніх справ України у статті під назвою: «[INFO]» відносно вчинення позивачем протиправного діяння, формують негативну громадську думку про нього, руйнують репутацію позивача, а тому є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Суд також погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей. Тому, поширена відповідачами інформація складає негативне враження у суспільства про позивача як про людину, яка своїми вчинками порушує приписи закону та вчинила злочин. Поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними у справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про [PERSON] та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Відповідно до п. 24 Постанови, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення інформації, що є предметом розгляду у цій справі, порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Згідно з п. 25 Постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, найбільш наближеному (адекватному) до способу поширення, та який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є: - зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України Департамент комунікації МВС України упродовж 10 днів з дня набрання рішення у справі законної сили спростувати поширену інформацію у той самий спосіб, у який вона була поширена, а саме шляхом розміщення на веб-сайті МВС України наступного тексту: «Увага! Спростування. Недостовірною є інформація, поширена [INFO] щодо [PERSON] , а саме: «[INFO]». Міністр внутрішніх справ України [PERSON] та в.о. голови СБУ [PERSON] звернулися до голови ЦВК [PERSON] з інформацією щодо кандидата у народні депутати від списку політичної партії «[INFO]» за номером [NUMBER] [PERSON], який є фігурантом низки кримінальних проваджень і сфальсифікував відомості про себе.» У ході досудового розслідування встановлено, що особа, яка на даний час представляється [PERSON] , 1980 року народження, починаючи з 2007 року на підставі підроблених документів отримала 5 паспортів громадянина України на різні прізвища та з різними анкетними даними, а також 4 паспорти громадянина України для виїзду за кордон, з якими здійснювала незаконний перетин державного кордону. Відповідно до наявної інформації [PERSON] , фактично є громадянином Республіки Молдова [PERSON] , [INFO] , який перебував у розшуку правоохоронних органів цієї країни за вчинення злочину, передбаченого ст. 317 (Втеча з місць ув`язнення) КК Республіки Молдови. Відтак [PERSON] , маючи кримінальне минуле, змінив своє справжнє прізвище з метою уникнення кримінальної відповідальності та створення позитивного іміджу на території України, як чесної та добропорядної людини». Крім того, суд вважає клопотання позивача про поновлення строку для звернення до суду як такого, що пропущений із поважних причин, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки позивач про поширену спірну інформацію на сайті відповідача дізнався лише у вересні 2020 року. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 757 грн. 60 коп.

Outcome: approved