Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У лютому 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] із позовною заявою до ФОП [PERSON] про розірвання договору, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що 06 серпня 2018 року між нею і ФОП [PERSON] був укладений договір на виготовлення і монтаж кухонного гарнітуру. На виконання умов цього договору позивачем були сплачені відповідачу в якості авансу 9000 грн. Всупереч умовам укладеного між сторонами договору від 06 серпня 2018 року відповідач не виготовив меблі, не встановив, суму авансу не повернув і взагалі перервав всякий зв`язок з замовником. За викладених обставин позивач просила суд розірвати укладений між нею і відповідачем договір, стягнути з відповідача на користь позивача 9000 грн., отримані відповідачем від позивача, 46170 грн. пені за 173 прострочення виконання зобов`язання, 2000 грн. моральної шкоди. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позов задовольнити з підстав у ньому викладених. проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що 06 серпня 2018 року між [PERSON] і ФОП [PERSON] був укладений договір № 259 на виготовлення і монтаж меблевого виробу Кухонний гарнітур, за умовами якого останній зобов`язався виготовити, доставити і встановити на об`єкті замовника (м. Дніпро, вул. набережна Перемоги, 58/161) кухонний гарнітур протягом 30 календарних днів з моменту сплати замовником 70% вартості послуги в якості авансу, 30% - після монтажу меблів. Загальна вартість послуги становить 13000 грн. (а.с. 17, 18-19). На виконання умов зазначеного договору 14 вересня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] 9000 грн. в якості авансу, про що склав розписку (а.с. 15). 18 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась на адресу [PERSON] із письмовою вимогою про повернення грошових коштів у зв`язку з порушенням останнім зобов`язань за договором № 259 на виготовлення і монтаж меблевого виробу Кухонний гарнітур (а.с. 10). Також судом встановлено, що станом на час розгляду цієї цивільної справи кухонний гарнітур [PERSON] . ФОП [PERSON] не виготовив, не доставив, не встановив; грошові кошти в розмірі 9000 грн., які були отримані ним від позивача в якості авансу, не повернув; доказів протилежного суду надано не було. Як вбачається із вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно із ч. 1 ст. 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Частина 2 статті 849 ЦК України передбачає, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Аналогічні положення закріплені в частині 2 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на викладене встановлено, що відповідач мав виготовити, доставити і встановити меблі в тридцяти денний строк від дня внесення попередньої оплати замовником, проте на момент пред`явлення позову так і не розпочав виконання зазначеної роботи, що є істотним порушенням умов договору. Отже, позовні вимоги про розірвання договору від 06 серпня 2018 року, який укладений між [PERSON] і ФОП [PERSON] , а також про стягнення грошових коштів, сплачених позивачем відповідачу в розмірі 9000 грн., підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені за весь час прострочки, слід зазначити наступне. Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Умовами укладеного між сторонами 06 серпня 2018 року договору визначено, що строк виконання зобов`язань виконавцем, тобто відповідачем, погоджений сторонами у 30 календарних днів з моменту сплати замовником 70% вартості послуги в якості авансу від загальної вартості послуги 13000 грн. 9000 грн. авансу були сплачені позивачем 14 вересня 2018 року, що вбачається з розписки (а.с. 15), а не 06 серпня 2018 року, як про це зазначає позивач у позовній заяві. Таким чином, період прострочення виконання зобов`язання: 14 жовтня 2018 року 25 лютого 2018 року (в межах позовних вимог), а тому кількість днів прострочки становить 134 календарних дня. За викладеного стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 36180 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити про таке. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні. За викладених обставин суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Беручи до уваги результат вирішення справи, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial