Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS], який перебуває у спільній частковій власності та має в своєму складі дві квартири за №№ 1 та 2. У відповідності до технічного паспорту, загальна площа приміщень складає 50,1 кв.м, а житлова 27,2 кв.м. На підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2003 року ВАТ «Донецькобленерго» ПЕМ, власником ідеальної частки 1/2 житлового будинку № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі є позивач, [PERSON] При цьому у володінні відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебуває квартира № 1 у вказаному будинку. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.04.2003 року ВАТ «Донецькобленерго» ПЕМ, власниками ідеальної частки ? житлового будинку № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі є відповідачі. Зазначила, що у теперішній час виникла необхідність виділення в натурі належної [PERSON] частки у праві власності на житловий будинок № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі, але у звязку із неможливістю врегулювати спір у досудовому порядку, позивач був вимушений звернутися до суду. За таких підстав, просила визнати за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі Донецької області, яка складається з житлового будинку літ. А-1, а саме коридорів 2-1, 2-2, 2-9, житлових кімнат 2-3, 2-4, ванної 2-6, туалету 2-7, кухні 2-5, кладової 2-8, літньої кухні Ж-1, погрібу Ж/п, огорожі № 2, мостіння ІІ, загальною площею 50,1 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м., виділивши її в натурі в окремий обєкт нерухомого майна, припинивши право спільної часткової власності на житловий будинок № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі Донецької області. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не зявились, надали спільну заяву про можливість розгляду справи за їхньої відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі, не заперечували проти їх задоволення. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Встановлено, що на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 квітня 2003 року ВАТ «Донецькобленерго» ПЕМ, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 48,00 кв.м., право власності на яку 29 вересня 2006 року зареєстроване у Маріупольському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 16192521. Також у відповідності до аналогічного свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 квітня 2003 року ВАТ «Донецькобленерго» ПЕМ, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 49,5 кв.м., право власності на яку 22 листопада 2006 року зареєстроване у Маріупольському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 16834067. Із представлених сторонами правовстановлюючих документів вбачається, що за офіційними документами сторони є власниками двох окремих квартир в одному одноповерховому будинку на одній спільній земельній ділянці, але із технічної документації на будинок та фактичного використання слідує, що домоволодіння не є багатоквартирним будником, а є єдиним житловим будинком, що перебуває у спільній власності сторін, який поділено по 1/2 частині кожному, та розташоване на земельній ділянці, яка відведена для приватного сектору під будівництво та обслуговування житлового будинку громадянам і не є земельною ділянкою для багатоквартирного будинку. Кожна із сторін має у користуванні свою земельну ділянку під 1/2 частиною домоволодіння та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння створить для позивача право на приватизацію відведеної земельної ділянки, яку на даний час неможливо приватизувати за наявності юридичного статусу квартири на частині домоволодіння. Зміст права власності полягає у праві володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, за яким право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку , встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). За правилами ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Також у відповідності до п. 7 зазначеної вище Постанови, в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Верховним Судом України у справі № 6-12цс13 від 03.04.2013 року викладено правову позицію, де зазначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Так, в матеріалах справи наявний висновок щодо технічної можливості виділу обєкта нерухомого майна № 457 від 15.11.2017 року, з якого вбачається, що за технічними показниками частина житлового будинку № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі, яка складається з житлового будинку літ. А-1, а саме коридорів 2-1, 2-2, 2-9, житлових кімнат 2-3, 2-4, ванної 2-6, туалету 2-7, кухні 2-5, кладової 2-8, літньої кухні Ж-1, погрібу Ж/п, огорожі № 2, мостіння ІІ, загальною площею 50,1 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м., може бути виділена в натурі. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. За таких обставин, з урахуванням визнання відповідачами позовних вимог та технічної можливості виділу в натурі частки спірного житлового будинку, за [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/2 частину житлового будинку № 6 по вул. Зеленій в м. Маріуполі із можливістю виділу її в натурі з одночасним припиненням права спільної часткової власності на вказаний житловий будинок.

Outcome: approved