Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У лютому 2021 позивач звернувся до суду та просить виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з кімнати [ADDRESS] гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за адресою: м. Київ, вул. Зоологічна, 4-б, (будівля 89) військове містечко 31, без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2000 році відповідачі без достатніх на те правових підстав зайняли спірну кімнату в гуртожитку університету. Сторони не були пов`язані трудовими відносинами, рішення про вселення в спірну кімнату не приймалось, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався, за місцем проживання відповідачі не зареєстровані. Неправомірне утримання спірної кімнати перешкоджає університету використовувати її за призначенням - для забезпечення працівників та слухачів університету. Керівництво університету повідомляло про необхідність звільнення спірного приміщення у добровільному порядку, але до цього часу відповідачі займану жилу площу не звільнили. Окрім того, [PERSON] та члени його сім`ї забезпечені за рахунок Міністерства оборони України двокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що відповідно до Акта прийому (передачі) будівель, споруд і територій військового містечка від 9 липня 2003, будівля 89 військового містечка 31, в якому знаходиться спірне приміщення, передано на баланс Національної академії оборони України, яку згодом, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 №1089, реорганізовано в Національний університет оборони України. Згідно витягу (індексний номер 106410203) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності будівля, в якій знаходиться спірна кімната, с гуртожитком та перебуває в державній формі власності балансоутримувачем якої є Національний університет оборони України імені Iвана Черняховського. Розпорядженням Шевченківської у місті Києві державної адміністрації від 22 квітня 2009 будівля 89 військового містечка 31 по [ADDRESS] , є гуртожитком для слухачів. Для використання будівлі під гуртожиток академією отримано дозвіл санепідемстанції. Для його обслуговування набрано штат працівників (штатний розклад додається). Тому позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі. Представник позивача, в судовому засіданні, яке відбулось 22.11.2021 року, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні, яке відбулось 22.11.2021 року, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено про те, що позов є необґрунтованим, таким що не відповідає діючому законодавству, а також дійсним обставинам. Житлову площу у гуртожитку по [ADDRESS] , було надано його батьку [PERSON] , як учаснику бойових дій в Республіці Афганістан. На підставі заяви від 25.11.2019 року [PERSON] пересилили в кімнату [ADDRESS] , у якій він проживає по теперішній час і сплачує кошти за проживання. Відподівач, [PERSON] , в судове засідання, яке відбулось 22.11.2021 року, не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив, про те, що обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, а саме, що ним надано до начальника відділу житлового та ремонтного фондів НУО України, заяву від 02.01.2021 року, про залишення ним кімнати [ADDRESS] , передачі ключів від даної квартири своєму сину - [PERSON] , який проживає з 25.11.2019 року на підставі відповідної заяви, є пенсіонером ЗС України, з 26.09.2011 року, та який перебуває на квартирному обліку Житлової комісії гарнізону м.Києва. Відподівач, [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась. Заслухавши представника позивача, відповідача-3, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до довідки № 182/7/374/183 виданої 09.09.2020 року начальником відділу експлуатації та ремонту фондів логістики НУО України ім. І. Черняховського Мосьондзом М., в тому що, станом на 09.09.2020, [PERSON] проживає в гуртожитку університету за адресою: [ADDRESS] , зі складом сім`ї: дружина - [PERSON] , 1959 р.н.; син дружини - [PERSON] , 1979 р.н. (а.с. 9). Як вбачається із копії заяви від 25.11.2019 року [PERSON] до керуючого гуртожитком за адресою: [ADDRESS] , останній просить у заяві, у зв`язку із виїздом сина [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , дозволити проживання старшого сина [PERSON] 28.11.19 року на даній заяві проставлено резолюцію начальником відділу експлуатації та ремонту фондів логістики НУО України ім. І. Черняховського Мосьондзом М. (а.с. 15). Як вбачається із копії заяви від 02.01.2021 року [PERSON] , останній повідомляє начальника відділу експлуатації та ремонту фондів логістики НУО України ім. І. Черняховського Мосьондза М., про залишення ним разом із дружиною [PERSON] кімнати [ADDRESS] , передачі ключів від даної квартири своєму сину - [PERSON] , який проживає з 25.11.2019 року на підставі відповідної заяви, є пенсіонером ЗС України, з 26.09.2011 року, та який перебуває на квартирному обліку Житлової комісії гарнізону м.Києва. (а.с. 57). Відповідно витягу з наказу Командувача Сухопутних військ ЗС України від 26.09.2011 року №515, [PERSON] звільнено у запас за станом здоров`я. (а.с. 61) Відповідно до довідки №31066 від 24.09.2021 року, виданої головою житлової комісії гарнізону м.Київа, [PERSON] перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м.Києва, категорія пільги «позачерговий». (а.с. 77). Відповідно до довідки № 182/7/366/135 виданої 27.09.2021 року ТВО начальником відділу експлуатації та ремонту фондів логістики НУО України ім. І. Черняховського Старостіним О., в тому, що [PERSON] проживає в гуртожитку університету за адресою: [ADDRESS] , без членів сім`ї. (а.с. 80). Згідно Постанови Кабінету міністрів України від 17 грудня 2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України. Як встановлено судом, згідно Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №360 від 22.04.2009 р. будинок [ADDRESS] використовується як гуртожиток, знаходиться у військовому містечку № [NUMBER] (лист Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №09/55-5230 від 17.07.07р.) та знаходиться на балансі Національної академії оборони України (акт прийому (передачі) будівель, споруд і території військового містечка Київського квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 09.08.2003). Житловий фонд університету містить гуртожиток за адресою [ADDRESS] , будівля знаходиться на балансі університету та використовується як гуртожиток для слухачів, власником якого, згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №106410203 від 06.12.2017, є держава. (а.с. 16) Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР). Окрім того, в пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що оскільки в силу статті 125 ЖК стаття 125 ЖК Української РСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Тобто, відповідач-3 не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення. Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. 34. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Отже, врахування принципу пропорційності, який є, також, і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, крім цього, з огляду на те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному майні та виселились з нього до подання позову до суду, а також [PERSON] проживає у гуртожитку на законних підставах за погодженням із посадовою особою відповідача, перебуває на квартирному обліку, є пенсіонером ЗСУ України за станом здоров`я, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed