Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2013 року з відповідача [PERSON] на її користь стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 45786 грн, а саме 2000 доларів США переданих у позику, що еквівалентно на день ухвалення цього рішення сумі в розмірі 15986 грн, а також 30000 грн. [PERSON] зазначає, що вищезазначену заборгованість за договором позики відповідач [PERSON] погасив 2 лютого 2016 року в розмірі 9275 грн, а інший залишок суми повернув 3 лютого 2016 року. З урахуванням зазначеного, позивачка [PERSON] уважає, що з [PERSON] підлягає стягненню на її користь 36181,34 грн курсової різниці, оскільки суд рішенням від 23 жовтня 2013 року стягнув заборгованість у розмірі 2000 доларів США, що було еквівалентно 15986 грн, а на дату повернення вартість 2000 доларів США коштувала 52167,34, тобто різниця становить 36181,34 грн; 2026,85 грн 3 % річних за користування позикою 30000 грн за період з 1 листопада 2013 року по 1 лютого 2016 року; 24557,55 грн інфляційних втрат за користування позикою в розмірі 30000 грн за період з 1 листопада 2013 року по 1 лютого 2016 року; 11611,22 грн процентів за користування позикою 30000 грн за період з 1 листопада 2013 року по 1 лютого 2016 року; а також визнати, що 2000 грн повернуті 21 листопада 2013 року є частковим поверненням відсотків за користування позикою в розмірі 35000 грн за період з осені 2010 року по 21 листопада 2013 року. У судовому засіданні представники позивачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Суду пояснили, що у борговій розписці від 2 лютого 2016 року вказано, що [PERSON] отримала від [PERSON] 9275 грн у 2015 році, однак цю суму фактично отримано саме 2 лютого 2016 року. Оскільки [PERSON] є особою похилого віку, даючи 2 лютого 2016 року цю боргову розписку помилково вказала, що ці гроші повернуті у 2015 році. Зазначає, що це було на початку року, а люди на початку року мають властивість помилятись у написанні року, зазначаючи попередній рік. Наголошують, що заборгованість було повернуто саме 2 лютого 2016 року, про що цього ж дня надана розписка. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим, просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що оскільки заборгованість за договором позики раніше було стягнуто судом, відповідно договірні правовідносини припинились. Зазначає, що відповідно до боргової розписки заборгованість за договором позики було повернуто частково протягом 2015 року. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що відповідно до розписки від 30 жовтня 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] у позику 2000 доларів США та 30000 грн, що зобовязується повернути у грудні 2012 року. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, оскільки [PERSON] згідно розписки про отримання позики від 30 жовтня 2012 року зобовязується повернути позику у грудні 2012 року, відповідно до правила ст. 253 ЦК України є таким, який прострочив виконання зобовязання з 1 січня 2013 року, оскільки 31 грудня 2012 року було останнім днем строку виконання зобовязання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вищевказаного правила, розписка про отримання позики є тим належним та допустимим доказом, що посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 45786 грн (а. с. 9). Зі змісту цього рішення вбачається, що ця сума складається з 2000 доларів США, що було еквівалентно на день ухвалення рішення сумі в розмірі 15986 грн, а також 30000 грн. Відповідно до боргової розписки [PERSON] від 2 лютого 2016 року, отримала від [PERSON] 9275 грн у 2015 році (а. с. 13). У судовому засіданні представники [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що саме у цей день, тобто 2 лютого 2016 року [PERSON] отримано від [PERSON] зазначену у розписці суму грошових коштів, а зазначення у цій розписці 2015 року отримання коштів є помилковим. Вказану помилку [PERSON] допустила, оскільки є особою похилого віку, а також унаслідок того, що на початку поточного року людині властиво помилятись у написанні цього нового поточного року, зазначаючи при цьому попередній рік. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Оскільки датою написання [PERSON] боргової розписки на суму 9275 грн, є 2 лютого 2016 року, ця боргова розписка підтверджує одержання виконання зобовязання, враховуючи похилий вік [PERSON], вищезазначені доводи її представників, можливо стверджувати, що саме датою виконання цього зобовязання є 2 лютого 2016 року. Матеріали цієї цивільної справи не містять будь-яких доказів про виконання зобовязання на суму 9275 грн у 2015 році з відображення конкретної дати цього. Главою 50 ЦК України (ст. ст. 598-609) визначено підстави припинення зобовязання. Серед цих підстав не є обставиною, що припиняє зобовязання, стягнення боргу за рішенням суду, а відтак доводи представника відповідача з приводу цього є необґрунтованими. Крім вищезазначеного, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Згідно розписки [PERSON] від 3 лютого 2016 року, отримала від [PERSON] 35020,76 грн згідно рішення суду (а. с. 15). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як убачається з розписки про отримання відповідачем [PERSON] від позивачки [PERSON] позики в розмірі 2000 доларів США та 30000 грн, ними при укладенні договору позики не встановлено її безпроцентний характер або розмір процентів, а відповідно позикодавець [PERSON] має право на отримання процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові № 6-37цс15 від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, зокрема про те, що звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. У разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Позивачка у справі [PERSON] визначила у змісті позову виключно суму в розмірі 30000 грн невиконаного грошового зобовязання із нарахуванням на цю суму процентів, згідно ст. 1048 ЦК України та сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Ця сума невиконаного грошового зобовязання, згідно матеріалів цієї цивільної справи є частинною невиконаного грошового зобовязання, що була надано у позику у гривнях. Розмір процентів за позикою, починаючи з 1 листопада 2013 року (визначений позивачкою у змісті позову початок строку нарахування) по 31 січня 2016 року включно з урахуванням їх розміру на рівні облікової ставки Національного банку України у вказаний період, становить 11543,40 грн, а не 11611,22 грн як зазначено позивачкою (див. розрахунки, що містяться у матеріалах справи). Суд вище зазначав, що відповідальність боржника відповідно до ст. 625 ЦК України настає у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, тобто у цій справі, починаючи з 1 січня 2013 року, оскільки 31 грудня 2012 року було останнім днем повернення позики. Розмір інфляційних втрат за період, починаючи з 1 листопада 2013 року по 31 січня 2016 року, становить 24557,55 грн. Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період з 1 листопада 2013 року по 31 січня 2016 року, тобто в межах розрахованих позивачкою [PERSON]: 30000 х 1,81858488972453 (загальний розмір інфляції у періоді) 30000 = 24557,55 грн. Розрахунок 3 % річних за період невиконання [PERSON] зобовязання з повернення позики, що розрахований позивачкою у змісті позову, тобто з 1 листопада 2013 року по 31 січня 2016 року становити 822 грн (30000 х 822 х 3 % річних / 365 (кількість днів у році) = 2026,85). Слід зазначити, що у змісті позовних вимог позивачкою [PERSON] періодом нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України та сум, передбачених ст. 625 ЦК України зазначено період з 1 листопада 2013 року по 1 лютого 2016 року, не визначаючи цю дату категорично, при цьому взято для обчислення період з 1 листопада 2013 року по 31 січня 2016 року включно, а відтак усі суми розраховано за цей період. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Отже, суд стягуючи рішенням від 23 жовтня 2013 року еквівалент у гривнях заборгованості за договором позики у розмірі 2000 доларів США, діяв відповідно до вищезазначених правил, оскільки сторони цього договору позики не є тими субєктами визначеними законодавчими актами, що мають право на здійснення валютних операцій. Сплативши визначений цим рішенням розмір у грошовій одиниці України гривні, що відображено у резолютивній частині рішення та еквівалентно 2000 доларів США, боржник буде вважатись таким, що виконав це рішення суду, а відтак й зобовязання за договором позики у цій частині. Оскільки умовами договору позики не визначено порядок повернення грошових коштів, відповідно немає підстав уважати, що повернуті 21 листопада 2013 року 2000 грн є частковим поверненням процентів саме за користування позикою в розмірі 35000 грн за період з осені 2010 року по 21 листопада 2013 року, а не за користування іншою сумою грошових коштів визначеною договором позики. Крім цього, визнання такого факту як самостійної позовної вимоги не є тим належним способом захисту порушеного права у правовідносинах з невиконання зобовязань за договором позики. Відповідно до викладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, є обґрунтованим частково та відповідно підлягає задоволенню частково. За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на вищезазначене правило, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial