Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 16.03.2013 року та вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між ними припинені, з 01.07.2020 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Примирення та збереження шлюбу вважає неможливим. Тому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 16.03.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського районного управління юстиції у м. Житомирі за актовим записом № 349. 20.04.2021 року представник відповідача [PERSON] подав до суду зустрічний позов, виклавши в ньому вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 20.04.2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він вказав, що проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю він не заперечує, водночас заперечує проти стягнення з нього витрат на правову допомогу. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. У поданому до суду відзиві на зустрічну позовну заяву позивач за первіним позовом та відповідач за зустрічним позовом виклав прохання проводити судове засідання в його відсутності. Представник відповідача за первісним позовом у поданій до суду заяві вказав, що вимоги за первісним позовом визнає та підтримує вимоги зустрічного позову. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення в частині визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду. Частиною ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести судове засідання в їхній відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що обидва позови підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.03.2013 року між позивачем та відповідачем відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб за актовим записом № 349, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Згідно копії свідоцтва про народження сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У зв`язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння наміру зберігати сім`ю вони не мають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, і за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 року в справі № 6-2445цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи вік малолітнього [PERSON] , [INFO] , який на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини і в цій частині позову суд також приймає визнання його відповідачем за первісним позовом, так як таке визнання також не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачами за обома позовами до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання стягнення з відповідача за зустрічним позовом судових витрат суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16, якими визначено, що повинен враховувати суд при розподілі судових витрат. Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, судді ВС зазначають, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»). Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесення позивачем за зустрічним позовом витрат на правову допомогу до суду надано копії ордеру від 12.04.2021 року, договір про надання правової допомоги № 1204 від 12.04.2021 року позивачу адвокатським бюро «Соломонюк та Партнери», детальний опис виконаних робіт та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 19.04.2021 року, згідно чого вартість наданих [PERSON] послуг становить 7500,00 грн. Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року в справі № 280/2635/20 сформулював висновок про те, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Поряд із тим, необхідно зауважити, що что витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 7500,00 грн. є неспівмірними зі складністю цієї справи, яку не можна віднести до складних, наданих адвокатом об`ємом послуг, через що така сума витрат є необгрунтованою та не відповідає критерию розумності їх розміру. За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом 3000,00 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Outcome: approved