Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування вказаного позову [PERSON] зазначила, що у лютому 2014 року між нею та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 76\~000 грн. Відповідач зобовязалась повернути позику до 28 травня 2014 року. Позивач свої зобовязання виконала у повному обсязі та належним чином. Натомість відповідач у визначений строк грошові кошти не повернула в повному обсязі, повернувши лише частину грошових коштів, у звязку із чим позивач звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості. Станом на час подання позову гроші не було повернуто в повному обсязі та відповідач ухиляється від зобовязання, тому позивач просить суд стягнути на її користь суму заборгованості, відсотки та інфляційні втрати. Представник позивача у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ч. 1 ст.\~224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 03 лютого 2014 року відповідач отримав від позивача за розпискою грошові кошти в розмірі 76\~000 грн. зі строком повернення останнього платежу до 28 травня 2014 року. Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув в повному обсязі, у звязку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Відповідачем було повернуто лише частину грошових коштів, зокрема 27 лютого 2014 року 5000 грн.; 27 березня 2014 року 5000 грн.; 29 квітня 2014 року 5000 грн., що підтверджується випискою з особової картки позивача. У даній цивільній справі спір виник у зв'язку з тривалим неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням його зобовязання щодо повернення коштів та рішення суду про стягнення заборгованості. Згідно\~із ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь відсотки за користування грошима на рівні облікової ставки НБУ визначеної з 2014 року по 2016 рік відповідно до наданого розрахунку, що складає 27\~292,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відсотки за користування грошима на рівні облікової ставки НБУ визначеної з 2014 року по 2016 рік відповідно до наданого розрахунку, що складає 27\~292,00 грн. Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобовязання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Враховуючи викладене,

Outcome: approved