Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, зазначаючи, що 07.09.2001 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час мешкає з позивачем та відповідачем у квартирі. Фактично з липня 2014 року їхні шлюбні відносини припинені. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2014 року шлюб між ними було розірвано. Перебуваючи в шлюбі, вони на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2003 року придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 3 800 доларів США. Правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача. Оскільки спірну квартиру було придбано подружжям під час шлюбу та за спільні кошти, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку цієї квартири. У судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовної вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовної вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника підприємства. Дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 07.09.2001 року до 16.09.2014 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час мешкає з позивачем та відповідачем у спірній квартирі. Перебуваючи в шлюбі, сторони на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2002 року придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 13 000 грн. Правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 2 і 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У п. п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерела і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). За таких обставин, ураховуючи те, що між сторонами досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved