Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати право власності за відповідачем на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що з 05.12.2003 року позивач та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Павлоградського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 920. У період шлюбу була придбана в кредит квартира [ADDRESS] . 05.10.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.05.2013 року за позовом відповідача між подружжям було розділено майно, яке було придбано у період шлюбу, в тому числі квартира [ADDRESS] , за позивачем та відповідачем визнано право власності на вказану квартиру в рівних частках по 1/2 частині. Однак, відповідачем від загальної вартості кредиту на квартиру сплачено лише 37 %, в той час як позивачем - 62 %. Таким чином, на думку позивача, частка відповідача у частковій власності підлягає зменшенню з 1/2 частини до 1/3 частини, а частка позивача підлягає збільшенню з 1/2 частини до 2/3 частини. У судове засідання позивач не з`явилася. Від представника позивача надійшла письмова заява, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача надійшла письмова заява, в якому просила розглянути справу за її відсутності та у задоволенні позову відмовити. Згідно відзиву на позов від 27 травня 2020 року відповідач зазначив, що з 2012 року позивач чинить йому перешкоди у користуванні житлом. Відсотки, комісії банку та інші виплати по кредиту не впливають на вартість квартири. Частки квартири повинні враховуватись виходячи з дійсної вартості квартири, яка складає 119369,50 грн. Як зазначає позивач останній платіж по кредиту був зроблений нею 11.11.2015 року, а отже право на збільшення частки у спільній частковій власності виникло у позивача 11.11.2015 року. Цей позов подано до суду у лютому 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, вважає їх необґрунтованими. Вимоги позивача узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду та ґрунтуються на положеннях закону. Ознайомившись з письмовими доказами, дослідивши в цілому всі обставини справи та кожну окремо, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 05 грудня 2003 року по 05 жовтня 2012 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8,15). За час шлюбу подружжя придбало квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач у позовній заяві посилається на положення ч.2 ст. 357 ЦК України, якою передбачено, що якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Однак, як зазначає сама позивач у позові, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2013 року по справі № 429/12168/12 було визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] між позивачем та відповідачем по 1/2 частці кожному з них. Рішення набрало законної сили 25 травня 2013 року (а.с.16-17). Отже, питання поділу спільного майна подружжя було вирішено. Норми права, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог підлягали застосуванню під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя. З моменту набрання рішенням законної сили майно набуло статусу спільного часткового. Фактично позивач такими позовними вимогами намагається змінити рішення, яке вже набрало законної сили, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Посилання на ч.2 ст. 357 ЦК України є помилковим, оскільки рішенням суду вже було встановлено розмір часток, тому ця норма права не застосовується до даних правовідносин в цій справі. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed