Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

У лютому 2017року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом до [PERSON], Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, посилаючись на те, що він є користувачем та розпорядником квартири [ADDRESS] на підставі довіреності від 20 липня 2014 року, виданною його сестрою [PERSON], яка на даний час проживає в США. Зазначав, що довіреність видана без права передоручення строком на сім років та дійсна до 20 липня 2021року. Вказував, що 18 листопада 2016року отримав постанову Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 521/12645/15-ц виданим 28 жовтня 2016 року Малиновським районним судом м. Одеси про витребування від [PERSON] на користь [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначав, що спірна квартира була придбана його довірителькою на законних підставах, а дії відповідачів є незаконними, у зв'язку з чим просив суд ухвалити рішення, яким визнати його право розпоряджатися квартирою № [ADDRESS] на підставі довіреності від 20 липня 2014 року, зупинити вчинення виконавчих дій Малиновським відділом державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області до повернення добросовісного набувача квартири [ADDRESS] [PERSON] на територію України. У червні 2017року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про виселення, посилаючись на те, що їй на праві власності, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016року належить квартира [ADDRESS]. Зазначала, що [PERSON] розпоряджується спірною квартирою на підставі довіреності отриманої від [PERSON] 12 липня2014 року. Згідно змісту цієї довіреності, [PERSON] надані повноваження розпоряджатися належною квартирою від імені її попереднього власника, [PERSON]. Стверджувала, що оскільки рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016року по справі № 521/12645/15-ц був визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2001 року, який був укладений між нею та [PERSON], а сторони договору приведені у первісне становище, квартира витребувана від добросовісного набувача [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України у порядку віндикації, а право власності зареєстровано за нею. Посилаючись на порушення відповідачем своїх прав, як власника майна, позивач просила суд виселити [PERSON] із квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували із підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, надавши до суду письмові заперечення. Зустрічну позовну заяву підтримали, просили суд її задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі довіреності від 12 липня 2014 року, отриманої від [PERSON] надані наступні повноваження щодо квартири [ADDRESS]: «розпоряджатися (продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, обміняти, здавати оренду, заставляти (передавати в іпотеку)належну мені на праві приватної власності квартирою [ADDRESS], в тому числі бути моїм представником в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності в тому числі в органах КП «БТІ» ОМР, в реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції, в органах нотаріату, при вирішенні будь-яких питань, які будуть стосуватися [PERSON] як власника». Проте, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016року по справі № 521/12645/15-ц договір купівлі-продажу вказаної квартири від 10 липня 2001 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] був визнаний недійсним, як удаваний; сторони договору приведені у первісне становище, а квартира витребувана від добросовісного набувача [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України у порядку віндикації. Зазначене рішення суду сторонами не оскаржувалась, та набрало законної сили. На виконання вказаного рішення був виданий виконавчий лист від 28 жовтня2016 року та 04 листопада 2016року відкрито виконавче провадження. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016року належить квартира [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру зареєстроване 17 лютого 2017року за [PERSON] за реєстраційним №1176152151101, запис про право власності № 19077703, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За положеннями частин 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. 2. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. 3. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність. У світлі прецендентної практики Європейського суду з прав людини (п. 38 Рішення Суду у справі «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року) застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, яка (практика) відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, ст. 46 Конвенції є джерелом права для національних судів, зазначені сподівання та майновий інтерес ПАТ [PERSON], пов'язаний із припиненням виданої позивачу за первісним позовом довіреності. Тотожність за придатністю до судового захисту майнових інтересів та прав вбачається і із ст. 15 ЦК України та п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, статус якого як обов'язкового закріплений ч. 2 ст. 150 Конституції України та ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України». Положеннями ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, приписи ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами. Таким чином, оскільки довіреність, яка була видана позивачу -припинила свою дію, разом із визнанням рішенням суду, яке набрало законної сили, договору купівлі-продажу квартири від 10 липня 2001 року - недійсним, то і вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом про виселення відповідача, то слід зазначити про наступне. В позовній заяві [PERSON] вказує, що мешкає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] у зустрічній позовній заяві та у судових засіданніх підтвердила той факт, що відповідач за спірною адресою не проживає. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS], підтверджується поясненнями позивача та відповідача. Суд зауважує, що правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Особливості застосування норм матеріального та процесуального права при розгляді цивільних справ про визнання особою такою, що втратила право на користування житлом та виселення. Оскільки [PERSON] не є ні власником, ні наймачем спірного майна, суд вважає за необхідне у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. На підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed