Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», Обласної філії Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» у м. Львові про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив наступне. Рішенням Приморського районного суду від 28.04.2012 року у справі №1522/6783/12 за позовом [PERSON] до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» (надалі також КС «ПКТ») було вирішено стягнути на користь позивача с КС «ПКТ» суму внеску та відсотки по ньому за депозитним Договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 від 21.07.2009 року в розмірі 9507,57 грн. Рішення набрало законної сили, було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, тривають виконавчі дії, але відповідач ухиляється від виконання рішення суду. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року у розмірі 106\~104,32 грн., за період з 01.11.2018 року по 30.11.2018 року у розмірі 102681,60 грн., за період з 01.12.2018 року по 31.12.2018 року у розмірі 106\~104,32, а всього на суму 314\~890,24 гривень. Також просить стягнути компенсацію за відрив від звичайних занять та судові витрати. Правовим обґрунтуванням своїх вимог позивач зазначив ч.1 та 2 ст.509, ч.1 ст.598, ст.ст.525, 526, 599, 600, 601, 604, 609, 611, 631, ч.1 ст.1048, ч.2 ст.551, ст.ст.1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Також зроблено посилання на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові №6-2739цс15 від 21.09.2016 року. Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 04.10.2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду, справу за позовом [PERSON] до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», Обласної філії Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. У порядку автоматизованого розподілу справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Абухін Р.Д. Ухвалою суду від 18.02.2020 року провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Відповідач по справі надав відзив та просив в задоволенні позовної заяви відмовити у зв`язку з тим, що Постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №522/817/18, виконавчий лист, виданий на користь позивача у справі №1522/6783/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню, розрахунок був виконаний безпідставно та відсутні правові підстави для стягнення коштів з відповідача. В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, будь-яких клопотань не заявив. Відповідач по справі надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовну просив відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивачем [PERSON] були укладені з КС «ПКТ» договори № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. 21.09.2009 року між вказаними сторонами був укладений додатковий договір №1 до договору про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року у зв`язку з поповненням внеску членом КС «ПКТ», тобто дію договору було продовжено на тих же умовах до 19.09.2009 року. На підставі всіх вказаних договорів КС «ПКТ» отримало від позивача грошові кошти на умовах їх повернення, а саме: за договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ були отримані грошові кошти у сумі 100 грн. строком на 12 місяців, тобто, строком повернення 19 вересня 2009 року зі сплатою 21 % річних за користування коштами (з урахуванням додаткового договору від 21 липня 2009 року №1, укладеним у зв`язку з поповненням внеску [PERSON] на суму 6900 грн.,); за договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2008 року про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ були отримані грошові кошти у сумі 5555 грн. строком на 13 місяців, тобто, строком повернення 21.09.2010 року зі сплатою 24 % річних за користування коштами. Умови вказаних договорів КС «ПКТ» не виконало, отримані грошові кошти позивачу не повернула. Заочним Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.04 2012 року у справі №1522/6783/12, провадження №2/1522/7417/12 с КС «ПКТ» на користь позивача були стягнуті грошові кошті, а саме: суму внеску та відсотки по ньому за депозитним Договором №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та договору № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 від 21.07.2009 року в розмірі 9507,57 грн.; суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн. Рішення суду набрало законної сили та було видано виконавчий лист. Вказані обставини учасниками справи не оскаржуються, додатково ці обставини підтверджені постановою Одеського апеляційного суду від 21.01.2020 року у справі №522/817/18, в якій брали участь зокрема [PERSON] та КС «ПКТ». В силу приписів ч.ч.1 та 4 ст.82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню, підстав для сумнівів щодо їх достовірності не виявлено. Позивачем заявлена вимога щодо стягнення з КС «ПКТ» пені за несвоєчасне виконання вказаних вище договорів про повернення депозитних вкладів та нарахованих на нього процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідні періоди існування заборгованості КС «ПКТ» перед позивачем за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2012 року. Вказану вимогу позивач обґрунтував посиланням на ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції, сформованої Великою палатою Верховного Суду у справі № 910/10156/17 ( постанова від 10.04.2018 року, п.п.34-38), термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Зазначена вище судом правова позиція, сформована Великою палатою Верховного Суду у справі № 910/10156/17, є останньою у подібних правовідносинах. Враховуючи викладене, застосування ст.1048 ЦК України до правовідносин між сторонами, що ґрунтуються на неправомірному користуванні грошима за наявності відповідного невиконаного рішення суду про їх стягнення не можливо. Також, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» - за наступних причин. Відповідно до ст.1 вказаного закону, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 цього Закону Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що обов`язковою умовою стягнення з боржника пені на підставі ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (ст.1) є обов`язкове визначення розміру пені «за згодою сторін», а подвійна облікова ставка НБУ (ст.30) є граничною межею, яку сторони не можуть перевищити цією згодою. Положення наданих позивачем до справи депозитних договорів не містять умов щодо погодження їх сторонами суми пені за прострочення повернення КС «ПКТ» суми депозитних вкладів та нарахованих процентів. З урахуванням цього, положення ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не є підставою для стягнення з КС «ПКТ» на користь позивача пені. Крім того, за преамбулою вказаного закону, він регулює саме «договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів», а не правовідносини щодо невиконання рішення суду. Відповідно до ч.2ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом,може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Зазначена норма також не містить конкретного розміру неустойки, який може бути стягнутий з боржника у зв`язку із невиконанням рішення суду, а отже ця норма також не є підставою для задоволення позовних вимог. Інші наведені позивачем норми ЦК України не містять підстав для стягнення з КС «ПКТ» пені на його користь, зокрема й не визначають її розмір. Додатково суд зауважує, що Постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №522/817/18, виконавчий лист, виданий на користь позивача у справі №1522/6783/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому було встановлено, що зобов`язання КС «ПКТ» перед позивачем, які виникли на підставі наявних у справі депозитних договорів є такими, що припинилися в силу положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла до набрання чинності ЗУ від 02 жовтня 2012 року), а саме - вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає (ч.2 ст.14). Як встановив суд апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи, ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.05.2011 року порушено провадження у справі №7/17-2087-2011 про визнання КС «ПКТ» банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016 року затверджено мирову угоду між комітетом кредиторів КС«ПКТ» та боржником в особі арбітражного керуючого у справі № 7/17-2087-2011 за заявою кредитора до боржника КС «ПКТ», про визнання банкрутом, та припинено провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ». Зазначена ухвала є чинною дотепер. Пунктом 8 вказаної ухвали від 05.04.2016 року передбачено, що «вимоги конкурсних кредиторів відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі-Закон №2343-XII від 14 травня 1992 року), що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає». Оголошення про порушення провадження по справі про банкрутство КС«ПКТ» було опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» від 12 липня 2011 року №124, про що зазначено в ухвалі Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року. Таким чином, відповідно до Закону №2343-XIIвід 14травня 1992року (в редакції чинній на час порушення справи про банкрутство КС «ПКТ») та який підлягав застосуванню до усіх правовідносин щодо банкрутства КС «ПКТ» протягом всього часу розгляду справи №7/17-2008-2011 - вимоги осіб до КС «ПКТ», які виникли до дати порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», а саме - до 31 травня 2011 року (конкурсні кредитори), та не заявлені до 13 серпня 2011 року (тридцять днів від дня опублікування в газеті «Урядовий кур`єр») є погашеними. Вимоги позивача у справі виникли на підставі наданих ним депозитних договорів, строк виконання яких настав в 2009 та 2010 роках, тобто до дати порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», а саме - до 31 травня 2011 року, отже позивач є конкурсним кредитором, який не заявив свої вимоги в межах справи про банкрутство КС «ПКТ», та ці вимоги є погашеними в силу наведених вище приписів Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року. Наведені вище факти встановлені Постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №522/817/18, в якій брали участь зокрема й учасники справи, що розглядається судом зараз. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З огляду на це, суд погоджується з доводом відповідача про те, що зобов`язання яке припинилося, не може бути порушено, а отже будь-які штрафні (фінансові) санкції до КС «ПКТ» як боржника у зобов`язанні, що припинилося в силу приписів Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року, не можуть бути застосовані. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь компенсації за відрив від звичайних занять, суд зазначає, що вона не підлягає задоволенню в силу відсутності в матеріалах справи будь-яких фактичних обґрунтувань, нормативних посилань та доказів на її підтвердження. Крім того, суд погоджується з позицією відповідача по справі та вважає розрахунок пені, які зроблений позивачем по справі безпідставним. Такий розрахунок не відповідає нормам чинного законодавства у зв`язку з тим, що облікова ставка НБУ (у розмірі 18 % станом на 2018 рік) встановляється в річному еквіваленті, тобто облікова ставка 18 % річних. Однак, позивач по справі рахує подвійну облікову ставку НБУ у розмірі 36 % (подвійна ставка НБУ - 18*2) денних, а не річних. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed