Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о «Про звільнення [PERSON] »; визнати незаконним та скасувати наказ НМУ ім. О.О. Богомольця від 09 січня 2019 року № 36-л «Про звільнення [PERSON] »; поновити її на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця; стягнути з НМУ ім. О.О. Богомольця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 січня 2019 року по день ухвалення судом рішення; стягнути з МОЗ України на її користь 10 000 грн моральної школи у зв`язку із її незаконним звільненням, а також стягнути судові витрати з відповідачів. В обґрунтування позову зазначила, що займала посаду ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 16.06.2014 року на підставі Контракту №791, укладеного між нею та МОЗ України в особі Міністра (далі - Контракт). Протягом всього часу перебування на цій посаді нею було докладено значних зусиль для забезпечення нормального функціонування та розвитку вказаного навчального закладу, однак, починаючи з березня 2018 року відповідачі її неодноразово звільняли з цієї посади із надуманих підстав, зокрема, в зв`язку із неналежним виконанням своїх професійних обов`язків, а також невиконанням умов контракту. Зокрема 08 січня 2019 року МОЗ України видало наказ №1-о «Про звільнення [PERSON] », в якому зазначено: «… вважати [PERSON] поновленою на посаді ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця з 26 грудня 2018 року…». Одночасно пунктом 2 цього ж наказу МОЗ України звільнило її з 08 січня 2019 року з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця за порушення умов контракту № 791 від 16 червня 2014 року та за прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року. На підставі наказу МОЗ України, 09 січня 2019 року НМУ ім. О.О. Богомольця було видано накази № 35-л «Про поновлення на посаді [PERSON] » та № 36-л «Про звільнення [PERSON] », а до трудової книжки внесено запис про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Із зазначеним не погоджується, вважає накази відповідачів незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню в судовому порядку. Крім того зауважила, що МОЗ України вже звільняв її з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця (наказ № 14-о від 30 березня 2018 року «Про звільнення [PERSON] ») за невиконання умов Контракту, зокрема п.п.2.1.8., пункту 2.1., пунктів 3.12., 3.15., 3.17, 3.22., 3.31., 3.35., 3.37 Контракту, за п. 8 ст. 36 КЗпП. В зв`язку з чим вона зверталась до суду, рішенням якого у справі №757/18790/18-ц від 20 вересня 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ МОЗ України «Про звільнення [PERSON] » № 14-о від 30 березня 2018 року та поновлено її на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця. Цим же судовим рішенням встановлено, що відповідачем не доведено порушення позивачем умов Контракту, зокрема п.п. 2.1.8., 2.1., 3.12., 3.15., 3.17., 3.22., 3.31., 3.35., 3.37. Однак, не зважаючи на це, відповідач-1 в п. 2 наказу від 08 січня 2019 року №1-о та відповідачем-2 в п. 1 наказу від 09 січня 2019 року №36-л підставами для звільнення зазначено: «невиконання пунктів 3.12., 3.15., 3.31., 3.36., 3.37.», а також «резолюцію в. о. Міністра охорони здоров`я У. Супрун від 08 січня 2019 року», «доповідну записку в. о. Генерального директора Директорату науки, інноваційної освіти та кадрів від 08 січня 2019 року №22.1/08.1-12/3 О. Ковальчук ». Зауважила, що з вказаними підставами/документами її ознайомлено не було, а порушення умов Контракту не доведено. Також зауважила, що крім вищенаведеного її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП необґрунтоване, адже згідно наказів відповідачів від 08 січня 2019 року та від 09 січня 2019 року її було поновлено на посаді «заднім» числом, а саме 26 грудня 2018 року. Про існування обох наказів їй стало відомо 10 січня 2019 року, що в свою чергу свідчить про штучне створення відповідачами обставин для її звільнення, підтверджуючи неправомірність їх дій. Враховуючи викладені обставини, факти неодноразових і на її думку безпідставних звільнень, вважає що має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 10 000 грн і просить стягнути її з відповідача-1. Крім того, просить відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 січня 2019 року по день ухвалення рішення, стягнувши його з відповідача-2. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.03.2019 року представник НМУ ім. О.О. Богомольця - Білик О.В. оскаржила ухвалу про відкриття провадження у справі в апеляційному порядку. 04.07.2019 року постановою Київського апеляційного суду ухвала Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року залишена без змін, а апеляційна скарга НМУ ім. О.О. Богомольця без задоволення. 11.03.2019 року від відповідача-2 надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив позовні вимоги позивача з підстав, викладених в ньому. Зокрема, представник зазначила, що між позивачем та відповідачем-1 укладено Контракт від 16.06.2014 № 791, відповідно до якого позивач призначена на посаду ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця. Строк дії Контракту - до 16.06.2021р. 08.01.2019 МОЗ України видало наказ № 1-о «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого позивача було звільнено з посади за невиконання умов Контракту. Пунктом 2 наказу МОЗ України, 08.01.2019 [PERSON] звільнено з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця за невиконання умов Контракту: п.п. 3.12., 3.15., 3.31., 3.36., 3.37., відповідно до пунктів 6.2.3 пункту 6.2, пунктів 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. пункту 6.3 контракту від 16 червня 2014 року № 791, підпункту 3 розділу III Статуту Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, та у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогулу) з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року. Підставою прийняття оскаржуваного наказу стала резолюція в. о. Міністра охорони України до доповідної записки в.о. Генерального директора Директорату науки, інновацій, освіти та кадрів від 08.01.2019 № 22.1/08.1-12/3. За нормами абз. 11 ч. 3 ст. 42 ЗУ «Про вищу освіту» керівник закладу вищої освіти може бути звільнений з посади засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою), а також у зв`язку з прийняттям рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування, який його обрав на посаду з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Подання про відкликання керівника може бути внесено до вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти не менш як половиною статутного складу наглядової або вченої ради закладу вищої освіти. Рішення про відкликання керівника закладу вищої освіти приймається більшістю голосів за умови присутності не менш як двох третин статутного складу вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти. Вказане свідчить про можливість звільнення засновником або уповноваженим ним органом керівника ВНЗ, як за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування так і без такого. Представник відповідача-2 зазначила, що ч. 1 ст. 147 КЗпП України передбачає застосування до працівника за порушення трудової дисципліни таких стягнень, як догана і звільнення. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Проте, в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року визначено, що дисциплінарні стягнення - звільнення за підставами передбаченими пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ст. 41 КЗпП України, в той же час звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України дисциплінарним стягненням не визнається, згідно оскаржуваного наказу позивач звільнена саме за порушення умов Контракту (що передбачено приписами п. 8 ст. 36 КЗпП України). Враховуючи викладене ч.1 ст. 147 КЗпП України не може застосовуватись до спірних правовідносин. Таким чином вважають звільнення позивача законним та обґрунтованим. Крім того, представник відповідача-2 вважає, що позивачем не доведено нанесення їй моральної шкоди, тому у задоволені цієї вимоги також слід відмовити. 20.08.2019 року позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій спростовує позицію відповідача-2, а саме зауважує на тому, що МОЗ України мав право достроково розірвати Контракт з нею за порушення його умов виключно за поданням конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця, як це прямо передбачено законодавством України та Статутом університету. Посада ректора університету є виборною, при цьому МОЗ України не наділений правом брати участь у виборах ректора, його функція полягає лише в тому щоб укласти контракт з обраною особою і право звільняти позивача з посади ректора за власною ініціативою, без погодження з конференцією трудового колективу у МОЗ України у міністерства відсутнє. Вважає посилання відповідачів в оскаржуваних наказах на порушення нею умов Контракту, зокрема, п. 3.12., 3.15., 3.31., 3.36., 3.37., безпідставними з огляду на існування рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2018 року у справі № 757/18790/19-ц (залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2018 року), яким встановлені обставини відсутності порушення нею умов контракту, зокрема, п.п.3.12., 3.15., 3.31., 3.37., із посиланням на висновок судового експерта Болоніної І.В. за результатами проведення нею судово-економічної експертизи від 31.07.2018 року №05/07-18. У даній справі, відповідачі в оскаржуваних наказах зазначили про порушення нею умов Контакту (п.п.3.12.,3.15.,3.31.,3.37.) не дивлячись на факт спростування таких порушень судовим експертом та рішенням суду, при цьому не надавши доказів таких порушень. Щодо заподіяння їй моральної шкоди зазначила наступне. Вона протягом 3,5 років займала посаду ректора університету. За весь цей час доклала максимум зусиль задля забезпечення нормального функціонування та розвитку університету. Вона має високий рівень кваліфікації, є автором багатьох наукових статей, праць, монографій. Підготувала багатьох докторів та кандидатів наук. Має значний досвід викладацької роботи. Факти незаконних звільнень її з посади ректора значною мірою негативно впливає на її психологічний стан та порушує нормальний ритм життя, а тому вважає, що діями відповідачів їй заподіяна моральна шкода. Відповідач-1 - МОЗ України своїм правом надати відзив на позов не скористався. В ході судового засідання представник позивача додатково зазначила, що рішення у справі № 757/54209/18-ц від 28.11.2019 року, що міститься у матеріалах справи, було залишено без змін постановою апеляційної інстанції від 01.12.2020 року, а відтак набрало законної сили і в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Представник позивача просила врахувати цю обставину під час розрахунку суми стягнення заробітку за час вимушеного прогулу у разі задоволення цієї позовної вимоги. Відповідачі не заперечували факт існування постанови апеляційної суду від 01.12.2020 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 червня 2014 року між [PERSON] та МОЗ України в особі Міністра укладено Контракт № 791, відповідно до якого позивач призначена на посаду ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця. Відповідно до пункту 7.1. Контракту цей Контракт діє з 16 червня 2014 року до 16 червня 2021 року. 08 січня 2019 року МОЗ України видало наказ № 1-о «Про звільнення [PERSON] » згідно з яким: -п. 1 - «Вважати [PERSON] поновленою на посаді ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця з 26 грудня 2018 року» -п. 2 - «Звільнити 08 січня 2019 року [PERSON] з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (п.п. 3.12.,3.15.,3.31.,3.37.), відповідно до пп 6.2.3. пункту 6.2., пп. 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. п. 6.3. контракту від 16 червня 2014 року №791, підпункту 3 пункту І Розділу ІІІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця …. та у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогулу) з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року». На підставі наказу МОЗ України, НМУ ім. О.О. Богомольця своїм наказом від 09 січня 2019 року № 35-л «Про поновлення на роботі [PERSON] » поновив позивача на посаді ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 26 грудня 2018 року, а вже наступного дня, наказом № 36-л звільнив позивача з 08 січня 2019 року з посади ректора за невиконання умов Контракту (п.п. 3.12., 3.15., 3.31., 3.37.), відповідно до пп 6.2.3. пункту 6.2., пп. 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. п. 6.3. контракту від 16 червня 2014 року №791, підпункту 3 пункту І Розділу ІІІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця …. та за п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогулу) з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України підставами розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що на правовідносини між позивачем, як ректором закладу вищої освіти та відповідачем поширюється також законодавство України про вищу освіту. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти. Відповідно до п. 4 розділу І Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця університет утворений у формі державної установи, що знаходиться в управлінні Міністерства охорони здоров`я України та працює на засадах неприбутковості. Положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту», передбачено, що державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов`язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління. Отже, НМУ ім. О.О. Богомольця належить до сфери управління МОЗ України, який має право безпосередньо реалізувати права та обов`язки засновника стосовно НМУ ім. О.О. Богомольця. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган, зокрема, укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов`язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти. Протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить (вносять) кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування. Керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування строком на п`ять років у порядку, передбаченому цим Законом і статутом закладу вищої освіти. Брати участь у виборах керівника закладу вищої освіти мають право: - кожен науковий, науково-педагогічний та педагогічний штатний працівник закладу вищої освіти; - представники з числа інших штатних працівників, які обираються відповідними працівниками шляхом прямих таємних виборів; - виборні представники з числа студентів (курсантів), які обираються студентами (курсантами) шляхом прямих таємних виборів. З особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п`ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання. Тобто, посада ректора НМУ ім. О.О. Богомольця є виборною. За результатами проведеного конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України укладає контракт з особою, обраною у порядку, передбаченому статтею 42 Закону України «Про вищу освіту». Із наказу № 1-о «Про звільнення [PERSON] » вбачається, що МОЗ України при винесення вказаного наказу керувався ЗУ «Про вищу освіту». Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.п. 7 п. 1 розділу ІІІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування Університету достроково розриває контракт з ректором Університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього Статуту та умов контракту. У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту» вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів). Відповідно до п. 1 розділу VІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування Університету є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів. Нормою п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про освіту» суб`єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством. Отже, ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» не передбачено повноважень МОЗ України на дострокове розірвання контракту з ректором закладу вищої освіти з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти. МОЗ України не надав суду доказів про існування, станом на 08 січня 2019 р., подання чи рішення конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця щодо дострокового розірвання Контракту або звільнення [PERSON] з посади ректора університету. Відтак, позивача звільнено з порушенням процедури, встановленої Законом України «Про вищу освіту». Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження порушення позивачем умов контракту. Що стосується звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП суд зазначає наступне. Трудовий договір з працівником може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі прогулу працівника (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідачами не надано належних, допустимих та обґрунтованих доказів тому, що прогул позивача з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року мав місце, особливо враховуючи, що наказ МОЗ України, яким [PERSON] було поновлено на посаді з 27 грудня 2018 року винесено 08 січня 2019 року, а ознайомлено з ним позивача 10 січня 2019 року, відповідно виконати його та приступити до роботи у визначений в наказі №1-о строк (27 грудня 2018 року) вона фізично не мала можливості. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 452/970/17 від 29.05.2019 року, способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, а також законодавства України про вищу освіту, позовні вимоги про поновлення позивача на роботі на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця підлягають задоволенню. При цьому суд бере до уваги існування наказу МОЗ України від 18 січня 2019 року № 4-о «Про звільнення [PERSON] », згідно з п. 1 якого оскаржуваний наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о визнано таким, що втратив чинність. Пунктом 2 наказу МОЗ України від 18 січня 2019 року № 4-о [PERSON] поновлено на посаді ректора з 11 січня 2019 року, а п. 3 звільнено з посади з 18 січня 2019 року. Таким чином, в межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України, ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання незаконним та скасування наказу НМУ ім. О.О.Богомольця «Про звільнення [PERSON] » № 36-л від 09 січня 2019 року та поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд бере до уваги намагання відповідача-2 затягнути розгляд справи, зокрема оскарженням ухвали про відкриття провадження у справі в апеляційному порядку. Отже розгляд справи тривав понад один рік не з вини працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Згідно п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач була звільнена 09 січня 2019 року. В матеріалах справи міститься рішення по справі № 757/54209/18-ц від 28.11.2019 року, за змістом якого вирішено стягнути з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.10.2018 року по 12.11.2019 року у розмірі 278 511,87 грн. Вказане рішення було залишено без змін постановою апеляційної інстанції від 01.12.2020 року. Суд бере до уваги той факт, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.01.2019 року по 12.11.2019 року підлягає стягненню на підставі рішення по справі № 757/54209/18-ц від 28.11.2019 року. Таким чином, в межах даної справи стягнення заробітку за час вимушеного прогулу обліковується з наступного робочого дня, а саме: з 13.11.2019 року. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається зі змісту рішення по справі № 757/54209/18-ц від 28.11.2019 року, на підставі довідки НМУ ім. О.О. Богомольця № 120/5-414 від 05.06.2018 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1020,19 грн. Отже, стягненню з НМУ ім. О.О. Богомольця на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 листопада 2019 року по 08 грудня 2020 року включно, у розмірі 274 431,11 грн за 269 робочих днів. Що стосується вимоги позивача про стягнення з МОЗ України моральної шкоди, суд зазначає таке. Судом встановлено, що оспорюваними наказами відповідачів порушено нормальний ритм життя позивача, позбавлено її можливості реалізовувати своє право на працю, позивач змушена була звернутись до фахівців за правничою допомогою з метою захисту своїх прав у суді, тощо. Суд бере до уваги, що хоча позовна вимога в частині визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України №1-о від 08 січня 2019 року не підлягає задоволенню з огляду на існування іншого наказу МОЗ України, яким наказ МОЗ України №1-о від 08 січня 2019 року визнано таким, що втратив чинність, однак сам факт винесення наказу про звільнення позивача вже є порушенням її прав, що в свою чергу послугувало підставою для звернення до суду. Отже сам факт визнання наказу МОЗ України від 08 січня 2019 року №1-о не чинним не відновлює становище, що існувало до його прийняття і не скасовує негативний вплив на життя позивача. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Проаналізувавши зазначені норми закону, виходячи з обставин справи, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд вважає, що з МОЗ України на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в заявленому позивачем розмірі. Оцінюючі зібрані по справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки відповідачі діяли всупереч вимогам чинного законодавства України. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір 1 921 грн. Позивач зазначає, що згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму доходів громадян для працездатних осіб і становить 1 921 грн. Однак таке твердження є хибним, з огляду на те, що ставка визначена позивачем є ставкою за майнову вимогу і стосується юридичних осіб, в той час як вимога про відшкодування моральної шкоди, відноситься до вимог немайнового характеру, і станом на день подання позову судовий збір за вимогу немайнового характеру для фізичних осіб становив 768,40 грн. Отже в цій частині вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з МОЗ України на користь позивача 768,40 грн судового збору. Також на користь позивача з відповідача-2 підлягає стягненню судовий збір за вимогу стягнення середньомісячного заробітку. Позивачем було сплачено судовий збір за вимогу стягнення середньомісячного заробітку в сумі 3 642,08 грн. При цьому, враховуючи період стягнення середньомісячного заробітку судовий збір за вказану вимогу складає 2 744,31 грн. Отже в цій частині вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з НМУ ім. О.О. Богомольця на користь позивача 2 744,31 грн судового збору. В той же час п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, до того ж при поданні позову сума стягнення заробітку за час вимушеного прогулу не була означена (відома), оскільки визначається станом на день ухвалення рішення. Оскільки позовні вимоги до НМУ ім. О.О. Богомольця повністю задоволено, з Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 744,31 грн.

Outcome: partial