Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надмірно виплачених коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Управління із заявою з приводу призначення державної соціальної допомоги особам, які досягли віку, що дає право на призначення допомоги, відповідно п. 5 ч. 1 Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги затвердженої КМУ від 02 квітня 2005 року № 2615 (в редакції, що діяла на момент звернення). За результатами розгляду заяви та доданих матеріалів відповідачу було призначено допомогу відповідно до рішення про призначення допомоги від 02 березня 2016 року на період з 21 січня 2016 року довічно. На адресу Управління з АТ «Укрсиббанк» надійшов лист СС26 237 від 21 лютого 2018 року, відповідно до якого, банк повідомив, що деякі особи не одержують з карткових рахунків суми грошової допомоги, серед них і [PERSON] . Таким чином, 26 лютого 2018 року, згідно розпорядження начальника Управління [PERSON] припинено виплату допомоги з 01 березня 2018 року до з`ясування обставин. При перевірці з`ясувалось, що відповідач оформив пенсію за віком з 26 січня 2016 року, про що не повідомив органи праці та соціального захисту населення Таким чином, згідно розпорядження начальника Управління від 22 березня 2018 року, особовий рахунок отримувача допомоги закрито з 01 лютого 2016 року. Таким чином, згідно повідомлення сектору виплат Управління праці та соціального захисту населення Смілянської міської ради від 29 березня 2018 року відповідачу за період з 01 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року встановлено надмірно нараховані кошти в сумі 25845 гривень. З метою повернення надміру виплачених державних коштів на адресу відповідача позивач направляв повідомлення про відшкодування коштів по переплаченій допомозі, однак, 30 березня 2018 року, 14 травня 2018 року, 06 червня 2018 року повернуто конверти з відміткою інші причини, що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення. А тому, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 25845 гривень, а також сплачений судовий збір. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надала суду заяву в якій розгляд справи просить проводити без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася вчасно і належним чином. Будь - яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 22 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Управління праці та соціального захисту населення із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг (а.с. 8, 9). Рішенням про призначення допомоги Управлінням праці та соціального захисту населення від 02 березня 2016 року [PERSON] призначено допомогу відповідно до закону, як особі, що досягла віку 63 років з 21 січня 2016 року довічно (а.с. 10). Як вбачається з повідомленням АТ «УкрСиббанку» від 21 лютого 2018 року [PERSON] не одержує з поточного/карткового рахунку суму грошової допомоги більше, як один рік (а.с. 11). Згідно довідки № 01-5786/07 від 25 листопада 2019 року [PERSON] отримує пенсію за віком (а.с. 12). Із розпорядження Управління праці та соціального захисту населення від 26 лютого 2018 року вбачається, що [PERSON] призупинено виплату допомоги особі, яка досягла 63 років до з`ясування (а.с. 13). Відповідно до розпорядження Управління праці та соціального захисту населення від 22 березня 2018 року [PERSON] закрито особовий рахунок з 01 лютого 2016 року в зв`язку з оформлення пенсії за віком (а.с. 13). Як вбачається із повідомлення № 61/18 від 29 березня 2018 року [PERSON] встановлено надмірно нараховані кошти в сумі 25845 гривень (а.с. 14). Згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» (в редакції, що діяла на момент звернення) від 18 травня 2004 року № 1727-ІУ цей Закон визначає правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, а також надання державної соціальної допомоги на догляд. Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 5 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 02 квітня 2005 року №2615 (в редакції, що діяла на момент звернення) право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам: особи, які досягли віку 63 років і не мають права на пенсію відповідно до законодавства або визнані інвалідами в установленому порядку. До досягнення зазначеного віку до осіб, які не мають права на пенсію, належать жінки 1958 року народження і старші після досягнення ними відповідного віку; не одержують пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та допомогу, що призначається відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам»; є малозабезпеченими особами (крім інвалідів І групи); є інвалідами І групи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до п. 9 Порядку соціальна допомога призначається управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві і Севастополі державних адміністрацій, структурними підрозділами з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних, у містах (у разі їх створення) рад (далі - органи праці та соціального захисту населення). Згідно ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» від 18 травня 2004 року № N 1727-ІУ, одержувачі державної соціальної допомоги зобов`язані повідомляти органи, що призначають державну соціальну допомогу, про обставини, що можуть вплинути на умови призначення державної соціальної допомоги та її виплату. Як передбачено ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» від 18 травня 2004 року № N 1727-ІУ суми державної соціальної допомоги, надміру виплачені одержувачу державної соціальної допомоги внаслідок зловживань з його боку (подання документів з неправдивими даними, неподання відомостей про зміну у складі сім`ї, про працевлаштування), стягуються на підставі рішень органів, що призначають державну соціальну допомогу. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті - заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч. 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Враховуючи недобросовісність з боку набувача коштів, який не повідомив Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради про обставини, які можуть вплинути на умови їх призначення, а тому, у разі одержання у зв`язку з цим зайвих сум компенсації, відповідач повинен відшкодувати органу праці та соціального захисту населення надмірно виплачені кошти, які він одержав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч.2 ст.16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку внатурі. Позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1921 гривня, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у вищезазначеному розмірі на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved