Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу укладеним. Обгрунтовуючи позов позивач зазначила, що починаючи з 2003 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] разом із своїм сином [PERSON] , [INFO] , зі згоди колишнього власника [PERSON] . У липні 2003 року між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про продаж їй житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] . Зазначений будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування, зареєстрованого 27.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білорус Н.В. за реєстровим №3592. Також між нею та [PERSON] було досягнуто згоди щодо ціни продажу будинку за 5300 грн. Кошти повинна була передати до середини вересня 2003 року. 28.07.2003 року уклала з [PERSON] угоду про передачу нею [PERSON] завдатку в сумі 1300 грн. у рахунок належних з неї 5300 грн. за договором купівлі-продажу вказаного житлового будинку, яка була посвідчена державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л.В. і завдаток в сумі 1300 грн. був переданий позивачем продавцеві в присутності нотаріуса. В подальшому повністю виконала умови договору, сплативши [PERSON] у присутності свідків 5300 грн., повністю розрахувавшись за будинок. Зокрема у розписці було зазначено, що колишній власник передає їй всі документи на домоволодіння й зобов`язується до 12.10.2003 року оформити договір у нотаріальній конторі. Проте, після одержання коштів за будинок [PERSON] обіцяв оформити договір купівлі-продажу в нотаріуса, але постійно ухилявся від обіцяного. Наприкінці вересня 2003 року [PERSON] повністю звільнив будинок і передав їй ключі та всі документи на будинок, а згодом зареєстрував її з сином у домоволодінні та знявся сам з реєстраційного обліку. З жовтня 2003 року на праві власності користувалася та піклувалася за будинком, зробила капітальний та декілька поточних косметичні ремонти. Проведені роботи з капітального ремонту були необхідними і нагальними, оскільки станом на 2003 рік будинок був в аварійному стані і мав помітні недоліки та проживання в будинку без капітального ремонту було неможливе. [PERSON] не заперечував в проведенні ремонтних робіт, крім того передав будинок їй у власність, що підтверджується розпискою від 12.09.2003 року. Здійснені поліпшення у домоволодінні є неподільними, відокремлення проведених поліпшень можливе лише з заподіянням їм шкоди, а такий підхід є економічно недоцільним та призведе до зменшення ринкової вартості домоволодіння в цілому, тому вважає, що має право на відповідну компенсацію. Зазначає, що на сьогоднішній день не може вільно користуватися та володіти своїм майном, оскільки [PERSON] , [INFO] помер та не виконав обіцянки нотаріально завірити договір купівлі-продажу будинку. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син [PERSON] , який отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, набув право власності на вищезазначений будинок та почав вимагати виселитись з будинку їй та неповнолітньому сину. Вона виконала всі умови угоди, однак за життя [PERSON] постійно ухилявся від обов`язку нотаріально засвідчити договір, а тому не мала можливості оформити право власності на будинок. Вважає, що обов`язок щодо нотаріального засвідчення договору купівлі-продажу будинку перейшов до спадкоємця [PERSON] , а саме його сина [PERSON] . Посилаючись на викладене, позивач просила визнати укладеним договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] від 12 вересня 2003 року, оскільки між сторонами було досягнуто всіх істотних умов та відбулося повне його виконання. Ухвалою суду від 19.02.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.56-57). 19.03.2021 року представник відповідача - адвокат Гура К.В. надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає. Зазначив, що в Бобринецькому районному суді Кіровоградської області знаходилась на розгляді справа №383/960/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсною угоди, укладеної 28.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] про продаж домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] і визнання права власності на житловий будинок за вказаною адресою, де судами було досліджено обставини та докази, якими [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги по справі №383/156/21. За результатами розгляду справи №383/960/17 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок відмовлено (а.с.66-69). Ухвалою суду від 06.04.2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів, з 21.04.2021 року (а.с.93-94). Ухвалою суду від 26.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою на розгляд справи по суті викликано свідків (а.с.121-122). Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 січня 2019 року, яка набрала законної сили, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року по справі №383/960/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок, судами стосовно сторін по даній справі встановлені наступні обставини. Згідно з договором дарування від 27 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білорус Н. В. за реєстровим №3592, [PERSON] належав житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться на [ADDRESS] . 28 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду завдатку, посвідчену державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л.В. за реєстровим № 1172, згідно з умовами якої, [PERSON] видала [PERSON] завдаток у сумі 1300,00 грн, у рахунок належних із неї 5300,00 грн, за договором купівлі-продажу будинку, що знаходиться на [ADDRESS] , належного [PERSON] на праві власності. При цьому [PERSON] зобов`язувався у випадку невиконання договору (відмови від укладання договору купівлі-продажу жилого будинку) сплатити [PERSON] 2600,00 грн (подвійну суму завдатку). Також угодою передбачено, що у разі невиконання договору з вини покупця завдаток у сумі 1300,00 грн. залишається у [PERSON] . Відповідно до складеної [PERSON] розписки, останній отримав у [PERSON] , у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , завдаток за будинок у сумі 1000,00 грн. 25 серпня 2003 року [PERSON] складено розписку про отримання від [PERSON] 2600,00 грн за проданий будинок, із зазначенням, що претензій немає. 12 вересня 2003 року [PERSON] складено розписку, згідно з якою він отримав від [PERSON] , у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виплату за будинок на [ADDRESS] , у сумі 5300,00 грн та віддав позивачу документи на будинок. При цьому, зобов`язувався до 12 жовтня 2003 року переоформити будинок у нотаріальному порядку на [PERSON] , вказавши, що всю суму вартості будинку отримав і претензій до покупця немає. Факт складання (підписання) вказаних розписок [PERSON] підтверджується висновком експерта, за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 23 травня 2018 року № 1517/1518/18-27. Згідно з довідкою від 20 листопада 2017 року секретаря Виконавчого комітету Бобринецької міської ради, [PERSON] та її син [PERSON] мешкають на [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина, спадкоємцями є його діти - відповідачі у справі. Заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2018 року [PERSON] визначений додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька. 03 квітня 2018 року приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Трошиною С.А. заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] , згідно з якою із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся син спадкодавця [PERSON] . Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року. Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ст. 44 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. ст. 153, 154 ЦК УРСР (1963 року)). Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми. Стаття 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений. За ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не потрібно. Тобто, дана норма права звільняє сторону від нотаріального посвідчення правочину, в разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов. В такому випадку право власності у особи виникає за наслідками укладеної угоди, яка по закону має бути укладена у письмовій формі. Визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. На підтвердження укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачем надано нотаріально посвідчену угоду від 28 липня 2003 року. Згідно якої [PERSON] видала [PERSON] завдаток в сумі 1 300, 00 грн. у рахунок належних із неї 5300,00 грн. за договором купівлі-продажу будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . А також розписки про отримання [PERSON] завдатку в розмірі 1000,00 грн., 2600,00 грн. та 5300,00 грн. (т. 1 а.с.7; 10-12). Разом з тим, зазначену угоду (отримання завдатку) неможливо автоматично прирівняти до договору купівлі-продажу. Визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 47 УРСР (1963 року) може мати місце лише за наявності зобов?язання, яке в даному випадку повинно випливати з укладеного у письмовій формі договору купівлі-продажу. Недодержання простої письмової форми угоди, що вимагається законом є правовою підставою для відмови у визнанні в судовому прядку такої угоди дійсною. Адже виконання зобов?язання слідує після його виникнення, тобто укладення у встановленому законом порядку правочину та не може передувати його укладенню. Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами є нотаріально посвідчена угода завдатку, договір купівлі-продажу в письмовій формі не укладався. А відтак не можна вважати, що укладаючи вищевказану угоду сторони досягли всих істотних умов договору. Зазначення в угоді завдатку предмету майбутнього продажу та визначення його ціни, судом не може розцінюватися як досягнення всіх істотних умов купівлі-продажу. Оскільки [PERSON] , як в позовній заяві, так і в судах першої та апеляційної інстанції, зазначала, що в дійсності ціна продажу будинку становила 8300,00 грн. Тобто, визначена в угоді від 28.07.2003 р. вартість будинку в сумі 5300,00 грн. не відповідала дійсній вартості продажу. В поясненнях та в позові сторона зазначає вартість купівлі-продажу будинку 8300,00 грн., в договорі завдатку зазначена ціна 5300 грн., з наданих розписок про розрахунок виходить наступна оплата 25.08.2003 року - 2600,00 грн., 1000,00 грн. розписка без дати, за договором завдатку 1300,00 грн. та розписка від 12.08.2003 року про отримання виплати за будинок в розмірі 5300,00 грн. Як вказала в суді [PERSON] власник [PERSON] приховував кошти від своєї матері, а тому не зазначав дійсну вартість купівлі-продажу. Але з наданих доказів, неможливо встановити сплату коштів покупцем ні в сумі 5300,00 грн., ні в сумі 8300,00 грн. Факт отримання власником будинку коштів, складання ним відповідних розписок, а також факт реєстрації позивача разом з родиною у спірному будинку, не є достатньою правовою підставою для визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння. Оскільки вказані обставини не підтверджують дотримання сторонами положень ст. 153 УРСР (1963 року) щодо досягнення в потрібній формі згоди з усіх істотних умов договору. Більш того, протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідач [PERSON] набув у власність спірний будинок, отримавши 8 травня 2018 року свідоцтво про право на спадщину за законом після батька [PERSON] . Про що сторонам стало відомо протягом провадження по даній справі. Судовим рішенням від 21 лютого 2018 року відповідачу визначено додатковий строк для прийняття спадщини, з позовом по спадковій справі він звернувся в суд до відкриття провадження у даній справі (21.11.2017р.). Інформація про намір відповідача прийняти спадщину, в яку входить спірний будинок, та про прийняття спадщини була відома суду на момент ухвалення оскаржуваного рішення, про неї зазначалося стороною відповідача, а також в матеріалах справи міститься копія спадкової справи, заведеної до майна померлого [PERSON] . Підстави заявлених позовних вимог [PERSON] не пов`язані з набуттям відповідачем у власність спірного будинку. Заявлені вимоги про визнання права власності виникали з підстав, які не обумовлювали законність набуття у власність спірного будинку [PERSON] і не заперечується таке право. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Свідоцтво про право на спадщину, за яким [PERSON] набув право власності на спірний об?єкт нерухомості позивачем не оспорено. Враховуючи вищевказані обставини та положення закону позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Отже, вказані обставини, встановлені стосовно [PERSON] до [PERSON] постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 січня 2019 року, яка набрала законної сили, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року по справі №383/960/17, у відповідності до вимог ч.5 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.07.2021 року пояснила, що проживає в [ADDRESS] . Навпроти неї проживав [PERSON] , який полюбляв вживати алкоголь, у будинку постійно влаштовував п`янки та гулянки. Всі сусіди знали, що [PERSON] продавав будинок, оскільки хотів виїхати в село. Приблизно з 2003 року у будинку почала проживати позивач, яка користувалась будинком вільно та відкрито. Про надання коштів позивачем [PERSON] було відомо всім, оскільки останній говорив, що має гроші. Їй достеменно відомо про те, що будинок був проданий. Достовірно від [PERSON] про передання йому коштів позивачем не чула, але всі про це знали, про передання коштів були написані відповідні розписки. [PERSON] особисто їй повідомляв про розписки. Свідком написання розписок та передачі коштів не була. Говорили, що будинок було продано за 1500. [PERSON] бачив, що у будинку проживала позивач. Також це бачили діти [PERSON] , які проживали за один квартал один від одного. В будинку позивачем було здійснено добудови та перебудови, наведено порядок, поставлено вікна, двері. Ні у кого ніяких претензій не було. Щодо переоформлення документів на будинок [PERSON] говорив, що або у однієї сторони або у іншої не має часу оформити документи. Проти нотаріального посвідчення договору не заперечував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.07.2021 року пояснила, що [PERSON] особисто їй повідомляв, що продав будинок за 8500 грн. та добровільно виїхав з нього. Також він підтвердив факт розрахунку за будинок. Коли [PERSON] продавав будинок були лише стіни, дверей та вікон не було. Свідком купівлі-продажу будинку не була, також не була присутньою при передачі коштів за продаж будинку. Кому [PERSON] продав будинок на той час їй не було відомо. На даний час будинок повністю відремонтовано позивачем. Однак суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо факту укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, оскільки їх показання щодо ціни договору різняться, останні свідками написання вказаних розписок та передачі коштів за ними не були, тобто в дійсності не володіють відомостями щодо досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, який позивач просить визнати укладеним, а відтак не можна вважати, що укладаючи вищевказану угоду сторони досягли всих істотних умов договору. З пояснень свідка [PERSON] вбачається що [PERSON] щодо переоформлення документів на будинок говорив, що або у однієї сторони або у іншої не має часу оформити документи, проти нотаріального посвідчення договору не заперечував, що свідчить про недоведеність позивачем тієї обставини, що [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Стаття 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений. За ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не потрібно. Угоду про отримання завдатку неможливо автоматично прирівняти до договору купівлі-продажу. Визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 47 УРСР (1963 року) може мати місце лише за наявності зобов?язання, яке в даному випадку повинно випливати з укладеного у письмовій формі договору купівлі-продажу. Недодержання простої письмової форми угоди, що вимагається законом є правовою підставою для відмови у визнанні в судовому прядку такої угоди дійсною. Адже виконання зобов?язання слідує після його виникнення, тобто укладення у встановленому законом порядку правочину та не може передувати його укладенню. Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами є нотаріально посвідчена угода завдатку, договір купівлі-продажу в письмовій формі не укладався. А відтак не можна вважати, що укладаючи вищевказану угоду сторони досягли всих істотних умов договору. Зазначення в угоді завдатку предмету майбутнього продажу та визначення його ціни, судом не може розцінюватися як досягнення всіх істотних умов купівлі-продажу, адже [PERSON] зазначала, що в дійсності ціна продажу будинку становила 8300,00 грн. В позовній заяві про визнання договору купівлі-продажу укладеним від 11 лютого 2021 року позивач посилається на положення ч.1 ст. 220 ЦК України, за змістом якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, помилково вважаючи, що до відповідача [PERSON] в порядку спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] , яка настала [INFO] , перейшов обов`язок нотаріально засвідчити договір купівлі-продажу вищевказаного будинку, адже позивачем не доведено, що сторонами було укладено договір купівлі-продажу, тобто зобов`язання за ним не виникло, відповідно і підстава для виконання зобов`язань також відсутня, оскільки зобов`язання за договором не можуть передувати його укладенню. Суд зазначає, що як ст. 47 ЦК УРСР 1963 року так і ст. 220 ЦК України передбачає можливість визнання дійсною угоди, яка була укладена раніше її повного чи часткового виконання однією із сторін. Оскільки нотаріально посвідчена угода від 28 липня 2003 року про видачу задатку та розписки датовані 2003 роком, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини між позивачем та [PERSON] виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню саме положення ЦК УРСР 1963 року, а не ст. 220 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». За змістом ст. 6 ЦК УРСР 1963 року захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. У випадках, окремо передбачених законом, захист цивільних прав здійснюється в адміністративному порядку. Отже, ст. 6 ЦК УРСР 1963 року не передбачає такого способу захисту як визнання угоди укладеною, що також виключає його задоволення. Враховуючи вищевказані обставини та положення закону позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Посилання позивача на здійснені поліпшення у домоволодінні, які неможливо відокремити без шкоди для нерухомого майна не породжує речових прав на нерухоме майно, а тому при вирішенні спору судом не враховуються. Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed