Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

У лютому 2015р. позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що 17 грудня 2013р. між ним та Приватним підприємством «Зернопродукт» був укладений договір про відкриття траншевої кредитної лінії №15 - 93/17 -10/13, за яким ПП «Зернопродукт» було відкрито кредитну лінію у розмірі 3 200 000 грн.. 30 грудня 2013р. в рамках цього договору між банком та ПП «Зернопродукт» був укладений договір про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 3 200 000 грн. зі сплатою позичальником 21,9% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту в межах цього траншу 22 вересня 2014р.. Позичальник не виконував умови договору, у обумовлений строк кредит не повернув. Станом на 27.02.2015р. заборгованість становить 4 457 662,80 грн., у тому числі прострочена заборгованість по кредиту - 3 200 000 грн., прострочена заборгованість по процентах за користування кредитними коштами - 351 395, 06 грн., пеня за прострочення повернення кредиту - 446 220, 55 грн., індекс інфляції по простроченому кредиту - 410 335, 17 грн., пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом -530,39 грн., індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами - 1 105,71 грн., 3% річних за прострочення строку повернення кредиту - 47 770, 68 грн., 3% річних за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом - 305, 24 грн.. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 27 грудня 2013р. між банком, [PERSON] та позичальником ПП «Зернопродукт» був укладений договір поруки №15 -94/17 -180/13, за яким [PERSON] взяв на себе зобов'язання у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором. 19 лютого 2015р. відповідачу була направлена вимога щодо погашення заборгованості, яка не виконана. Тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 4 457 662,80 грн. та понесені позивачем судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2015 року позов задоволено у повному обсязі. У апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що суд неправильно не прийняв до уваги його заперечення про те, що за умовами договору кредит мав повертатись частинами, адже в кредитному договорі чітко передбачено, що ліміт кредитної лінії повинен зменшуватися відповідно до передбаченого графіку, а саме до1.08.2014р. - 3 200 000 грн., з 1.08.2014р. - 2 135 000 грн. (тобто до 1.08.2014р. необхідно сплатити 1 065 000 грн.), з 1.09.2014р. - 1 700 000 грн. (тобто до 1.09.2014р. необхідно сплатити 1 065 000 грн.), з 26.09.2014р. - 0,00 грн.(тобто, до 26.09.2014р. необхідно сплатити 1 070 000 грн.). Оскільки поряд із установленням строку повернення кредиту договором встановлені і строки виконання окремих зобов'язань строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя має обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Строк дії поруки договором не встановлено, тому шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя на перші два платежі по 1 065 000грн. на загальну суму 2 130 000 грн. пропущено, отже порука припинилась. Суд не перевірив правильність нарахування штрафних санкцій. Пунктом 10.2 договору про відкриття траншевої кредитної лінії передбачено, що за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та/або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевого терміну його повернення пеня не нараховується, однак пеня стягнута у розмірі, нарахованому позивачем до 6.10.2014р.. Розрахунок інфляційних витрат зроблений невірно, оскільки виконаний поденно, а не щомісячно та не відповідає рекомендаціям Верховного Суду України, викладеним у листі від 3.04.1997р. №62-97. Неправильно нараховані штрафні санкції за період з 14.04.2014р. до 5.11.2014р., в порушення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Судом взагалі не приймався до уваги той факт, що істотно змінились обставини, якими сторони керувалися під час укладення договору, обставини змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір, або уклали б його на інших умовах. Незважаючи на те, що позичальник звертався до банку із листами про досудове врегулювання спору та перенесення строків погашення кредиту у зв'язку із ситуацією у регіоні та в країні банк навіть не розглядав питання щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій. В засіданні апеляційного суду представник позивача Павленко Л.М. заперечував проти скарги та просив рішення залишити без зміни, відповідач в засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджено отриманням ним особисто 6 серпня 2015р. телефонограми. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати в частині вирішення вимог про стягнення пені та змінити в частині визначення загальної суми, що підлягає стягненню, у іншій частині рішення слід залишити без зміни з наступних підстав. Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, збільшення заборгованості із застосуванням індексу інфляції та 3% річних суд обґрунтовано виходив із встановлених у справі фактичних обставин та вимог діючого законодавства. Так, із справи вбачається, що 17 грудня 2013р. між ПАТ «Акціонерний комерційно промислово-інвестиційний банк» та Приватним підприємством «Зернопродукт» був укладений договір про відкриття траншевої кредитної лінії №15 - 93/17 -10/13, за яким ПП «Зернопродукт» було відкрито кредитну лінію у розмірі 3 200 000 грн.. 30 грудня 2013р. в рамках цього договору між банком та ПП «Зернопродукт» був укладений договір про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 3 200 000 грн. зі сплатою позичальником 21,9% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту в межах цього траншу 22 вересня 2014р.. 27 грудня 2013р. між банком, [PERSON] та позичальником ПП «Зернопродукт» був укладений договір поруки №15 -94/17 -180/13, за яким [PERSON] взяв на себе зобов'язання у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором (договором про відкриття траншевої кредитної лінії №15 - 93/17 -10/13 від 27 грудня 2013р.) виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором. Позичальником умови кредитного договору не виконані, у строк, обумовлений у договорі, кредит та проценти за користування кредитом не повернуто, утворилась заборгованість, яку позивач станом на 27.02.2015р. визначив у розмірі 4 457 662,80 грн., у тому числі прострочена заборгованість по кредиту - 3 200 000 грн., прострочена заборгованість по процентах за користування кредитними коштами - 351 395, 06 грн., пеня за прострочення повернення кредиту - 446 220, 55 грн., індекс інфляції по простроченому кредиту - 410 335, 17 грн., пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом -530,39 грн., індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами - 1 105,71 грн., 3% річних за прострочення строку повернення кредиту - 47 770, 68 грн., 3% річних за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом - 305, 24 грн.. Пунктом 5.4 договору поруки визначено, що строк дії договору - з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та до 18 вересня 2025р. Дія договору поруки припиняється достроково у випадку повного погашення зобов'язання за кредитним договором, в забезпечення якого надана порука. Тому суд обґрунтовано не прийняв до уваги заперечення відповідача про те, що строк поруки не визначений, внаслідок чого порука щодо вимог, заявлених з пропуском 6 -місячного строку, припинена. Застосування у даному випадку шестимісячного строку припинення поруки, встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України неможливе, оскільки строк поруки встановлений договором. Частиною 3 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Отже, на час звернення до суду з позовом порука не припинена, оскільки не закінчився строк, встановлений у договорі поруки та не настав випадок повного погашення зобов'язання за кредитним договором. Також суд правильно відхилив заперечення відповідача щодо звільнення його від відповідальності на підставі ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України внаслідок дії непереборної сили, оскільки не надано належного обґрунтування та беззаперечних доказів неможливості виконання зобов'язання. Таким чином, суд обґрунтовано стягнув прострочену заборгованість за кредитом в сумі 3 200 000 грн., прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 351 395, 06 грн., індекс інфляції по простроченому кредиту в сумі 410 335,17 грн., індекс інфляції про простроченим процентам за користування кредитними коштами в сумі 1 105,71 грн., 3% річних за прострочення строку повернення кредиту в сумі 47 770, 68 грн. та 3% річних за прострочку сплати процентів за користування кредитом в сумі 305, 24 грн. Згідно з ч.2 Закону України від 2 вересня 2014р. «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Стягуючи пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 446 220, 55 грн. суд відхилив доводи відповідача про те, що на підставі зазначеного Закону пеня не нараховується. При цьому суд зазначив, що на підставі п. 5 ст. 11 цього Закону розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014р. №1053р був визначений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у цьому переліку було зазначено м. Слов'янськ. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014р. №1079-р було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014р. №1053р., яке станом на день розгляду справи підлягає врахуванню, тому немає підстав для звільнення відповідача від сплати пені. Однак, судом не враховано, що в період з 30 жовтня 2014р. по 5 листопада 2014р. розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014р. №1053р діяло, тому в цей період пеня на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами не нараховується відповідно до ст.2 Закону України від 2 вересня 2014р. «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою передбачено, що Таким чином слід частково задовольнити доводи апеляційної скарги щодо неправильності обчислення пені, оскільки апелянт зазначає що пеня не підлягає нарахуванню в період з 14 квітня 2014р. по 5 листопада 2014р., однак з 14 квітня 2014р. по 30 жовтня 2014р. не було визначено переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, слід зменшити пеню за прострочення повернення кредиту на суму 15 342,46 грн. за 7 днів з 30 жовтня 2014р. по 5 листопада 2014р. ((3 200 000 грн. х25%) : 365 х 7), тобто пеня за прострочення повернення кредиту підлягає стягненню в сумі 430 878,09 грн. (446 220, 55 грн. - 15 342, 46 грн.) (а.с.30). Також обґрунтовані доводи апеляційної скарги в частині неправильного стягнення пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом. Згідно з п.10.2 договору про відкриття траншевої кредитної лінії за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та/або плати за кредит та/або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевого терміну його повернення пеня не нараховується. Термін повернення кредиту визначений договором 26 вересня 2014р., отже пеня, нарахована за простроченими процентами за період з 27.09.2014р. по 6.10.2014р. в сумі 127,95 грн. та 190,88 грн. стягненню не підлягає, тому слід стягнути вказану пеню в сумі 211,56 грн. (530,39грн. - 127,95 грн. - 190,88 грн.) (а.с.31). Слід також змінити загальну суму, що підлягає стягненню та у зв'язку із зменшенням пені та становить 4 442 001, 51грн. (прострочена заборгованість по кредиту - 3 200 000 грн., прострочена заборгованість по процентах за користування кредитними коштами - 351 395, 06 грн., пеня за прострочення повернення кредиту - 430 878,09 грн., індекс інфляції по простроченому кредиту - 410 335, 17 грн., пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом - 211,56 грн., індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами - 1 105,71 грн., 3% річних за прострочення строку повернення кредиту - 47 770, 68 грн., 3% річних за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом - 305, 24 грн.). У іншій частині доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та задоволенню не підлягають. Зокрема, посилання апелянта на неправильний розрахунок інфляційних витрат необґрунтоване, іншого розрахунку апелянт не пропонує. Рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, збільшення заборгованості із застосуванням індексу інфляції та 3% річних відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування у вказаній частині немає. Невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування матеріального закону в частині вирішення вимог щодо стягнення пені є підставою для зміни рішення відповідно до п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial