Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн., щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказує, що вона з відповідачем 12.09.2014 року уклала шлюб, від якого [INFO] народився син [PERSON] . З грудня 2019 року шлюбні відносини фактично припинились, сумісне проживання припинили з жовтня 2020 року. Спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку із різницею характерів, відсутності взаєморозуміння та довіри. Позивач вважає, що їх сім`я розпалася, подальше перебування у шлюбі є недоцільним, на примирення не згодна. Дитина проживає з позивачкою, перебуває на повному її утриманні. Батько працює заступником генерального директора ТОВ «Компанія ТАМ», має регулярний дохід. Крім того, в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, у зв`язку з чим позивачка звернулась з вказаним позовом до суду, просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина та понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі: розірвати шлюб з [PERSON] , стягнути з нього аліменти на утримання сина у розмірі 3000,00 грн. та понесені судові витрати у розмірі 840,80 грн. Відповідач в судовому засіданні позов про розірвання шлюбу визнав та просив його задовольнити. Позовні вимоги про стягнення аліментів визнав частково, просив стягнути аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом, оскільки інших доходів крім заробітної плати, яка становить в середньому 4000,00 грн. на місяць, він не має. В обґрунтування своїх заперечень надав суду довідку з місця роботи про розмір заробітної плати. Вислухавши думку учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони 12.09.2014 року зареєстрували шлюб у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1152, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 06.11.2018 року. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, позивачка вважає, що подальше спільне життя з чоловіком та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, а тому не бажає збереження сім`ї, на розірванні шлюбу наполягає. Вказані обставини не заперечувались відповідачем. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Положеннями ч.2 ст.114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При вирішенні позову про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Судом встановлено, що дитина перебуває на утриманні матері, домовленості з батьком, який проживає окремо, щодо участі в утриманні дитини сторони не мають. За домовленості сторін, що не спростовано позивачем, дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в обґрунтування позову вказує, що розмір заявлених у позові аліментів 3000,00 грн. обумовлений тим, що вона вимушена сплачувати частину комунальних послуг за житло, в якому вона мешкає разом з дитиною, несе витрати, пов`язані з відвідуванням дитиною програми раннього розвитку у дитячому центрі «Семицветик», його харчуванням, засобів гігієни, одягу та інше, надала суду розрахунок витрат на дитину за місяць у розмірі 6147,25 грн. [PERSON] працює, має постійний заробіток, інших осіб на утриманні немає. Згідно Довідки №1 від 02.02.2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Т.А.М.» [PERSON] працює на посаді заступника директора з посадовим окладом у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом, зокрема, 6000,00 грн. станом на січень 2021 року. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ч.2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Приймаючи до уваги встановлені судом обставини щодо матеріального стану сторін, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд дійшов висновку, що вимоги позову про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі підлягають задоволенню, однак суд вважає, що заявлена позивачкою сума аліментів у розмірі 3000,00 грн. об`єктивно не обґрунтована майновим станом платника аліментів [PERSON] , а тому має бути зменшена до 1200,00 грн., що становитиме не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, доведеними належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню частково з вищенаведених підстав. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу у розмірі 840,80 грн., а також суд присуджує з відповідача стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом позову про стягнення аліментів у розмірі 840,80 грн. в дохід держави.

Outcome: partial