Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить поділити спільне з [PERSON] майно шляхом стягнення в її користь 10250 гривень компенсації за сільськогосподарський комбайн та витребувати її особисте майно: золотий ланцюжок вагою 1,45 грам вартістю 406 гривень, пральну машину вартістю 2999 гривень, січкарню, яку оцінює в 2850 гривень, посуд, весільні подарунки, одяг та особисті речі або ж стягнути вартість цього майна. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з [PERSON] уклали шлюб 20.07.2012 року, який був розірваний рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 19.02.2014 року. Після цього відповідач змусив позивачку залишити квартиру, де залишились її особисті речі. Під час шлюбу придбали сільськогосподарський комбайн, який оцінила в 20500 гривень. В добровільному порядку поділити спільно нажите майно не змогли. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала в повному об'ємі, уточнила своє особисте майна, подавши його письмовий перелік з 38 найменувань. Крім цього, пояснила, що комбайн придбали за кошти, зароблені з відповідачем у Польщі. Для ввезення комбайна він був оформлений на чоловіка сестри відповідача [PERSON], хоча в дійсності він був лише перевізником. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково: щодо комбайна не визнав зовсім, щодо іншого майна визнав повністю. При цьому пояснив, що з позивачкою проживали в сім'ї його матері разом із його сестрою і її чоловіком [PERSON]. Саме останній і купив цей несамохідний комбайн, оскільки для його експлуатації має трактора. Зазначене в письмовому переліку майно дійсно належить позивачці; не повертає його, оскільки вона не хоче зніматись з реєстрації місця проживання у домоволодінні його матері. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони не оспорюють той факт, що вони обоє входили до складу сім'ї, членом якої був [PERSON], чоловік сестри відповідача, тому в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України такий факт суд вважає доведеним. Згідно з рішенням Любомльського районного суду від 19.02.2014 року шлюб між сторонами, який був укладений 20.07.2012 року, розірвано. Рішення набрало законної сили 04.03.2014 року. Згідно з отриманим на запит суду листом Державної інспекції сільського господарства у Волинській області від 09.04.2014 року №193 ні за позивачем, ні за відповідачем сільськогосподарська техніка не зареєстрована. З того ж листа вбачається, що за [PERSON] зареєстровано колісний трактор Т-40АМ 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER]. З поданих відповідачем під час попереднього засідання договору купівлі-продажу від 09.08.2013 року та митної квитанції МД-1 серії КБ №583188 вбачається, що [PERSON] придбав у Польщі вживаний картопле-копальний комбайн «GRIMME» 1980 року випуску за ціною у 2000 польських злотих і ввіз його в Україну. Інших доказів сторони не подали, клопотань перед судом про сприяння у витребуванні доказів не заявили. Таким чином, по справі встановлено, що під час шлюбу сторін член їх сім'ї [PERSON] оформив придбання за кордоном і ввезення в Україну спірного сільськогосподарського комбайна. Таке документальне підтвердження спростовує пояснення позивачки про належність комбайна до спільного сумісного майна. Висновок суду підтверджений листом відповідної інспекції про відсутність реєстрації сільськогосподарської техніки за сторонами, хоча з часу ввезення комбайна минуло понад шість місяців. Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Аналіз наведених доказів та відповідних положень закону приводить суд до висновку, що позивачкою не доведено набуття під часу шлюбу з відповідачем спірного комбайна, який би можна було віднести до спільного сумісного майна подружжя, а відтак вирішувати питання про поділ цього майна. У зв'язку з наведеним позов в цій частині задоволенню не підлягає через недоведеність заявлених вимог. Щодо вимог про витребування особистого майна подружжя суд прийшов до такого висновку. Позивачка подала письмовий перелік такого майна і пояснила, що певна його частина їй подарована, частина набута до шлюбу, частина відноситься до речей індивідуального використання. Відповідач в цій частині позов визнав і пояснив причини утримання майна, з приводу чого йому на попередньому засіданні і під час судового розгляду надано роз'яснення про різний правовий характер питань про поділ майна і реєстрацію місця проживання позивачки. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідження змісту позовних вимог в цій частині приводить суд до висновку, що вони відповідають положенням ст.57 СК України, ст.ст.386, 387 ЦК України. Враховуючи вказані положення матеріального та процесуального закону, зміст цих позовних вимог та їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову в частині особистого майна позивача не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В порядку ч.1 ст.61 ЦПК України фактичні обставини, на які позивач покладається як на підставу своїх вимог, у зв'язку із визнанням позову суд вважає доведеними, а заявлені вимоги такими, що підлягають повному задоволенню. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: partial