Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та витребування трудової книжки. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що відповідно до наказу № 1-К від 18.03.2015 року він був прийнятий на роботу водієм експедитором, наказом № 64/1-К від 17.11.2015 року звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідно до чинного законодавства власник зобовязаний у день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку й провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Проте відповідач не виплатив йому заробітну за листопад 2015 року та компенсацію за не використану відпустку, а також не видав трудову книжку. За його підрахунками заборгованість по заробітній платі складає 2000 грн. Відсутність офіційного працевлаштування позивача унеможливило отримання ним лікарняних виплат після звільнення з роботи, згідно лікарняного листа від 15.12.2015 року та офіційного працевлаштування на іншу роботу. В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити виплатити заборгованість по заробітній платі, сплатити компенсацію за невикористану відпустку та повернути оформлену належним чином трудову книжку. Зазначав, що в день звільнення позивача, роботодавець трудову книжку йому не видавав, [PERSON] засобами поштового звязку не отримував трудову книжку, а наданий представником відповідача в судовому засіданні опис вкладення поштового відправлення не свідчить про отримання позивачем трудової книжки, оскільки належним доказом, який свідчить про отримання позивачем по засобам поштового звязку трудової книжки є виключно рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав пояснив, що заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за не використану відпустку перед [PERSON] відсутня. Відповідно до видаткового касового ордеру [PERSON] 17.11.2015 року отримав кінцевий розрахунок в розмірі - 4053,18 грн. компенсацію за не використану відпустку 946,82 грн., а всього 5000грн. Заробітна плата в сумі 1378,00 грн. за листопада 2015 року останньому була виплачена, що підтверджується довідкою № 11 від 27.06.2017 року. [PERSON] в день звільнення (17.11.2015 року) був відсутній на робочому місці. Трудова книжка [PERSON] була направлена засобами поштового звязку 27.11.2015 року, після повідомлення позивача про необхідність отримання ним особисто трудової книжки. В звязку з цим просить в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] прийнятий на посаду водія-експедитора в ТОВ «ІФ-10 Лайнер», з випробувальним терміном 6 місяців та окладом згідно штатного розкладу з 18.03.2015 року, що підтверджується наказом № 19-к від 18.03.2015 року (а.с.4). Наказом № 64/1-к від 17.11.2015 року [PERSON] звільнено із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля предявлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Відповідно до довідки № 11 від 27.06.2017 року компанією ТОВ «ІФ-10 Лайнер» [PERSON] в період з 18.03.2015 року по 17.11.2015 року було перераховано кошти на його розрахунковий картковий рахунок, зокрема заробітна плата за листопад 2015 року в розмірі 1378,00 грн. Відповідно до видатного касового ордера ТОВ «ІФ-10 Лайнер» 17.11.2015 року, тобто в день звільнення, [PERSON] наручно отримав кінцевий розрахунок в розмірі 4053,18 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 946,82 грн., а всього 5000 грн., що підтверджується підписом позивача у зазначеному ордері. Тому твердження позивача про те, що він не отримав заробітну плату за листопад місяць 2015 року та компенсацію за не використану відпустку, не знайшли своє підтвердження в суді, оскільки спростовуються дослідженими судом матеріалами справи. Клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи вищезазначеного видатного касового ордера представником позивача в судовому засіданні не підтримано. Тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку не підлягають задоволенню у звязку з їх необґрунтованістю. Щодо позовних вимог [PERSON] про витребування трудової книжки, суд виходить з такого. За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно супровідного листа ТОВ «ІФ-10 Лайнер» від 18.11.2015 року, товариство направило [PERSON] копію наказу про його звільнення, а також повідомило, що позивачу необхідно особистого прибути для отримання трудової книжки, або надіслати заяву про направлення трудової книжки засобами поштового звязку. Як пояснив в судовому представник роботодавця, 27.11.2017 року підприємство направило позивачу його трудову книжку поштою, про що свідчить копія опису вкладення до листа, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні. Разом з тим, відповідно до п. 4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затверджених Міністерством праці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція) якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Отже, у випадку неотримання працівником трудової книжки з причин його відсутності на роботі у день звільнення та незявлення за трудовою книжкою після вручення йому рекомендованого поштового повідомлення, де вказано про необхідність отримання трудової книжки, буде документальним підтвердженням факту незявлення за трудовою книжкою. Пунктом 6,2 даної інструкції, трудові книжки, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку незатребувані трудові книжки зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, по закінченню зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Таким чином, наявність супровідного листа про направлення [PERSON] копії наказу про звільнення та рекомендації з`явитись на підприємство для отримання трудової книжки, а також опис вкладення до цього листа, не свідчить про отримання позивачем вищезазначеного листа та взагалі не надає право роботодавцю пересилати трудову книжку поштою, оскільки відповідно до вимог п. 4.2. Інструкції пересилання трудової книжки поштою допускається тільки за письмовою згодою працівника, якої останнім надано не було. Наданий представником відповідача опис вкладення до листа про направлення на адресу [PERSON] трудової книжки, не свідчить про отримання позивачем трудової книжки, оскільки належним та допустимим доказом отримання працівником трудової книжки є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке відповідачем суду не надано. Окрім того, відповідач дійшов взаємовиключних висновків, оскільки згідно із наданим ТОВ «ІФ-10 Лайнер» видатковим касовим ордером у день звільнення, 17.11.2015 року касиром підприємства позивачу наручно виплачено всі суми, що належать йому при звільненні, що підтверджується підписом [PERSON] у зазначеному ордері, однак у своїх поясненнях представник відповідача зазначив, що в день звільнення, 17.11.2015 року, позивач був відсутній на робочому місці. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В трудових спорах обовязок доведення правомірності своїх дій та рішень покладено на роботодавця. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідач, надавши усі необхідні докази, довів суду, що заробітна плата за листопад місць 2015 року та компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена в повному обсязі. Разом з тим, позивачем доведено порушення роботодавцем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України та п. 4.2. Інструкції, а відповідачем їх не спростовано, оскільки останнім не надано доказів письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою, а також не доведено отримання [PERSON] трудової книжки, тому позовні вимоги [PERSON] про витребування трудової книжки підлягають задоволенню. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial