Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У лютому 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач вказав, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 02.07.2007 року. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку, в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13000,00 грн, таким чином між сторонами виникли договірні зобов`язання. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами у межах, встановленого кредитного ліміту. Однак, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та станом на 30.11.2020 року має заборгованість перед банком у розмірі 19041 грн 27 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 14 898,18 грн та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 4 143,09 грн. Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом , прохав стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 14898 грн 18 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву згідно якої прохав розглядати справу у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач до суду не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій прохав розглядати справу у його відсутність, позов визнав, ухвалити рішення на розсуд суду. За викладених обставин, суд провів розгляд справи на підставі наявних в ній доказів відповідно до ст. 198, 223 ЦПК України, в порядку, передбаченому ч.2 ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з ч. 3 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що згідно договору № б/н від 02.07.2007 року [PERSON] було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 13000,00 грн. Таким чином, між сторонами склалися договірні відносини, врегульовані ЦК України, а саме: ст.1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно п.1 ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 статті 1050 та частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позикодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та сплати процентів. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.07.2007 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , заборгованість по кредитному договору станом на 30.11.2020 року складає 19041 грн 27 коп., а саме заборгованість за тілом кредита - 14898 грн 18 коп., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 4143 грн 09 коп.. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення складається із заборгованості за кредитом в розмірі 14898 грн 18 коп.. Позовні вимоги позивача підтверджуються анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витягом з умов та правил надання банківських послуг, розрахунком заборгованості. [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором, внаслідок чого в нього перед АТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що згідно з укладеним між сторонами кредитним договором відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки порушено право позивача на своєчасне отримання належного виконання за зобов`язанням. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2102,00 грн, що підтверджено квитанцією про сплату. Згідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, а решта 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 50 відсотків сплаченого судового збору, а саме 1051,00 грн, а решта 50 відсотків сплаченого судового збору у сумі 1051,00 грн - поверненню з державного бюджету.

Outcome: approved