Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вавілон Т. А. про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності на квартиру. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 13.04.2005р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюбу. Від даного шлюбу у них народилися діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.08.2014р. шлюб між сторонами було розірвано. 09.06.2005року відповідачем була позивачу подарована квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], яка була придбана ними в період шлюбу. У даній квартирі подружжя проживали однією сім»єю, вели спільне господарство, виховували дітей. Сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки він зловживав спиртними напоями вів розпусний спосіб життя та неодноразово вчиняв психологічне насильство по відношенню до позивачки. У жовтні 2013р. після чергової сварки та побиття позивачки вона змушена була виїхати до м. Одеси для отримання матеріальної допомоги від своїх батьків. Діти залишилися з нянею, однак після повернення вона дітей дома не знайшла, а няня повідомила, що їх забрав батько та повертати відмовився. На всі спроби позивача мирним шляхом налагодити будь - які відносини з відповідачем отримала лише відмову та вимогу, що для повернення їй дітей вона повинна відчужити на користь відповідача квартиру, яка належала їй на праві власності. Позивач перебуваючи під тиском погодилася укласти правочин, а саме укласти договір дарування квартири від 10.02.2014р. на користь відповідача, згідно умов якого подарувала чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Вавілон Т.А. за № 260. Позивач намагалася оскаржити даний правочин та звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, однак під психологічним тиском відповідача залишила даний позов без розгляду. Посилаючись на ст.230 ЦК України, [PERSON] просила суд визнати договір дарування від 10.02.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вавілон Т.А. за реєстровим №260, недійсним, оскільки даний правочин вчинений під психологічним тиском. Визнати право власності на дану квартиру за позивачем та скасувати державну реєстрацію право власності на ім'я відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позовній заяві та просила суд постановити рішення, яким позов задовольнити. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримала, просила суд позов задовольнити, визнати договір дарування від 10.02.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вавілон Т.А. за реєстровим №260, недійсним, оскільки даний правочин вчинений під психологічним тиском. Визнати право власності на дану квартиру за позивачем та скасувати державну реєстрацію право власності на ім'я відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що, укладаючи договір від 10.02.2014 року, сторони мали намір укласти саме договір дарування. Крім того приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вавілон Т.А. проводила з позивачем співбесіди з приводу укладення договору дарування, роз'яснювала правові наслідки такого договору, з'ясовувала, чи не змінила позивач своє бажання відчужити квартиру на користь відповідача. Договір дарування квартири [PERSON] підписувала особисто у присутності нотаріуса, більше того, особисто і в присутності нотаріуса розписувалась у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та на документах, пов'язаних зі здійсненням державної реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З цих підстав відповідач та його представник просили суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири належала квартира [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2014 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарувала відповідачеві квартиру [ADDRESS]. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вавілон Т.А. за реєстровим №260 (а.с.17-19). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визначається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.231 ЦК України є правочин, вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона( інша особа), яка застосувала фізичний або психологічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Проте в судовому засіданні ані позивачем, ані його представником не було заявлено клопотання про призначення судової-психіатричної експертизи, не заявлено до початку судового розгляду клопотання про виклик свідків на підтвердження обставин. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Правочини, що вчинені під впливом тиску (насильства), належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність насильства чи психологічного тиску як такого та наявність дій сторони правочину щодо вчинення насильства чи тиску мають бути доведені особою, яка діяла під впливом такого насильства або тиску. Також, позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що постановами про закриття кримінального провадження Подільського та Оболонського РУ ГУ МВС України, знаходилися на розгляді кримінальні провадження по обвинуваченню її чоловіка відповідача по справі по вчиненю крадіжки та зберігання наркотичних засобів відносно неї (а.с.24-28, а.с. 37). Однак, вказані обставини в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження як докази в обгрунтування позовних вимог. Згідно з приписами ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Представником позивача в його поясненнях по суті поданого позову та в самій позовній заяві не подано жодного доказу наявності в діях відповідача [PERSON] вищевказаних ознак вчинення насильства чи тиску на дарувальника при укладенні спірного правочину. Правочини, які вчиняються під впливом, помилки, обману, насильства, погрози, обману тощо належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом. Правочини, вчинені під впливом щодо обставин, що мають істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорі дарування від 10.02.2014 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, були попередньо ознайомлені з вимогами щодо вчинення нотаріальних дій, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного. У п.16 оспорюваного договору дарування вказано, що нотаріусом роз'яснено сторонам договору вимоги законодавства щодо змісту договору та правових наслідків його укладення. Необхідно зазначити, що для визнання правочину недійсними, як такого, що вчинений під впливом насильства можна виділити декілька умов. Найпершою умовою є те, що між тиском та укладанням угоди повинен бути причинний зв'язок. Необхідно довести, що угода була вчинена саме тому, що до особи застосовувався тиск. Такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Виходячи із змісту позовних вимог та наданих позивачкою доказів, суд приходить до висновку, що такі вимоги позивачки та їх обгрунтування є голослівними і такими, що не ґрунтуються на доказах. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Суд діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині, які викладено дослівно « скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на дану квартиру, зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно», оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути вирішенні судом у разі задоволенні вимог, які пов'язанні з припинення права власності на об'єкт нерухомого майна сторони оспорюваного правочину. Згідно положень ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи. З цих підстав, відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 230 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed