Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 22 вересня 2006 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через подружню зраду чоловіка та проживання з іншою жінкою з початку 2011 року, у зв'язку з чим з літа 2011 року спільне господарство та шлюбні відносини припинені, а позивач пов?язана спільним побутом з [PERSON] від якого народила [INFO] дитину [PERSON]. Спору про поділ майна та місце проживання дітей немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що з червня 2011 року з відповідачем шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у поданому через канцелярію суду заяві позов визнав та просив суд розглядати справу у його відсутності, пояснивши, що з червня 2011 року з позивачем проживають окремо та спільне господарство не ведуть. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22 вересня 2006 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №838, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 7). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.8, 9). Крім того, позивач [INFO] народила дитину, батьком якої є [PERSON] - [PERSON], що вбачається з свідоцтва про народження, виданого Ленінським відділом ДРАЦС РС Дніпропетровського МУЮ 09 грудня 2014 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.10). Сімейне життя не склалося з причин різниці характерів, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з червня 2011 року, а позивач пов?язана спільним побутом з іншим чоловіком [PERSON] від якого має дитину [PERSON], [INFO]. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і вирішено за спільною згодою питання проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір'ю (позивачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітніх дітей, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з урахуванням відстрочення сплати судового збору позивачем на підставі ухвали судді від 18 лютого 2015 року, судові витрати належить покласти на відповідача сумі 243,60 грн. зі сплатою останніх на користь держави.

Outcome: approved