Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

у листопаді 2017 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши його у квітні 2018 року, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником зазначеної квартири, що підтверджується договором міни від 17.09.2010 року та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 17.09.2010 р.. Відповідач, який є родичем позивача, зареєстрований, але у зазначеній квартирі не проживає. Відповідач комунальних послуг не сплачує, тому позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 26.04.2018 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалами суду від 21.05.2018 р. та від 25.06.2018 р. розгляд справи було відкладено в зв'язку з неявкою сторін та відсутністю відомостей про їх належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач у судове засідання 03.09.2018 р. повторно не з'явився, заперечень на позов не надав, від отримання судової повістки відмовився не з'явившись до відділення пошти за її отриманням, про що свідчать довідки поштового відділення про причини невручення судових повісток: за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Згідно з ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача повідомленого належним чином, без поважних причин або без повідомлення причин, за відсутності у справі поданого ним відзиву, і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів (ухвалює заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти, що мають значення для справи і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору міни від 17.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., позивачу - [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Зазначений договір внесено у Державний реєстр правочинів, про що свідчить Витяг із нього №9013527 від 17.09.2010 р. (а.с.7). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №27566842 від 07.10.2010 р., виданого Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за позивачем зареєстровано право власності за вищевказаною квартирою (а.с.5). Відповідач [PERSON] зареєстрований у даній квартирі з 03.04.2015 р., про що свідчить довідка Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради вих.№2437 від 29.09.2017 р. (а.с.9). Проте, відповідач [PERSON] не проживав та не проживає у квартирі позивача, що підтверджується актом від 20.10.2017 р. (а.с.10). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст. 77,78,79,80 ЦПК України та свідчать про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, так як він без поважних причин понад рік у ньому не проживає, за відсутності між позивачем і відповідачем домовленості про це і відсутністю причин, передбачених законом, які вважаються поважними. На підставі викладеного, ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved