Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів та заподіяних збитків. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 18.11.2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який 02.06.2009 року був розірваний. В період шлюбу ними було придбано автомобіль марки ГАЗ 3302 14, 2006 року випуску, синього кольору, вантажний, серійний [NUMBER], об'єм двигуна 2285 см.куб, шасі [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER]. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 19.08.2013 року в порядку поділу майна подружжя за позивачкою визнано право власності на 1/2 частку зазначеного вище автомобіля. 20.05.2011 року між [PERSON] і ТОВ «Автолідер-2010» було укладено договір комісії №5927/63 та договір купівлі-продажу, за якими спірний автомобіль був проданий [PERSON] і за ним зареєстрований. 09.02.2012 року Апеляційним судом Донецької області прийнято рішення про визнання недійсними вказаних договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля, скасовано державну реєстрацію автомобіля та постановлено повернути спірний автомобіль [PERSON] До цього часу рішення суду про повернення автомобіля не виконано. У судовому засіданні при розгляді справи про поділ майна [PERSON] вказував, що продав спірний автомобіль за 57 000 грн., і на думку позивачки вона має право на половину цієї суми - 28 500 грн., як співвласниця автомобіля. У зв'язку із тим, що відповідач не віддав половину грошей, позивачка на вказану суму нарахувала індекс інфляції та 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Через невиконання зобов'язання відповідачем, їй завдані збитки, які виразилися в тому, що вона має бізнес - приватне підприємство «Вікар» і для його функціонування їй постійно потрібен автомобіль, який їй довелось наймати та витратити грошові кошти за оплату послуг з перевезення вантажів в сумі 114 075 грн. Просить стягнути з відповідача половину вказаних збитків в сумі 57 037,50 грн. Просить стягнути з [PERSON] 1/2 частину грошей, отриманих від продажу іншій особі автомобіля марки ГАЗ 3302 14, 2006 року випуску, синього кольору, вантажний, серійний [NUMBER], об'єм двигуна 2285 см.куб, шасі [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], у розмірі 28 500 грн., стягнути проіндексовані гроші від суми боргу в розмірі 85,50 грн.,та 3% річних в сумі 1 710,00 грн., а також збитки у розмірі 57 037,50 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Пояснила, що протягом тривалого часу не може повернути автомобіль, право власності на половину якого визнано за нею рішенням суду. На теперішній час виконавче провадження з виконання рішення суду в частині повернення автомобіля [PERSON] закрито у зв'язку із неможливістю виконання. Автомобіль відповідачем продано, однак вона не знає точно за яку ціну і відповідно не може надати будь-яких даних щодо цього. Між тим, з моменту постановлення рішення про повернення автомобіля минуло більше двох років, автомобіль увесь цей час використовувався і втрачав ринкову вартість. Таким чином вважає, що відповідач [PERSON] має сплатити їй половину ринкової вартості автомобілю на момент ухвалення рішення про розділ майна, яка була встановлена висновком спеціаліста. Визначити ринкову вартість автомобілю на сьогоднішній день можливості не має, оскільки невідомо місце знаходження транспортного засобу. Просила стягнути з відповідача на її користь половину ринкової вартості автомобілю, а також задовольнити інші заявлені у позові вимоги. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Представник відповідача, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що [PERSON] дійсно рішенням суду зобов'язаний повернути автомобіль [PERSON] і йому відомо про те, що вказаний транспортний засіб є спільною власністю подружжя, тобто 1/2 частина належить позивачці. На сьогоднішній день рішення суду не виконано. В тому числі не виконано рішення і в частині зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти. Відповідач продав автомобіль, частина якого належить [PERSON], проте нещодавно викупив його назад і у разі якщо [PERSON] звернеться знову з виконавчим листом, то він його поверне. Просив у позові відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що дійсно між ним та відповідачем існували проблеми щодо користування та володіння належним йому та позивачці автомобілю ГАЗ 3302, однак рішенням суду [PERSON] зобов'язаний повернути йому автомобіль, а він у свою чергу повернути йому грошові кошти. Рішення до теперішнього часу не виконано, відповідач транспортний засіб не повертає. Більше того, йому відомо, що [PERSON] давно продав автомобіль і не має його у наявності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 19 серпня 2013 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області у справі №264/1787/13-ц прийнято рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна сумісної власністю та його розділ між подружжям задоволено (а.с. 20). Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки ГАЗ 3302 14, 2006 року випуску, синього кольору, вантажний, серійний [NUMBER], об'єм двигуна 2285 см.куб, шасі [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER]. Рішення суду набрало законної сили. Вказаним рішенням також встановлено, що 18.11.2005 року між [PERSON], та [PERSON] укладений шлюб, який 02.06.2009 року був розірваний. В період шлюбу за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки ГАЗ 3302 14, 2006 року випуску, синього кольору, вантажний, серійний [NUMBER], об'єм двигуна 2285 см.куб, шасі [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER]. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень процесуального закону наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.02.2012 року визнано недійсними договір комісії та договір купівлі-продажу автомобіля марки ГАЗ 3302 14, 2006 року випуску, синього кольору, вантажний, серійний [NUMBER], держ. [NUMBER], об'єм двигуна 2285 см.куб, шасі [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], скасовано державну реєстрацію автомобіля та постановлено повернути спірний автомобіль [PERSON] Проте вказане рішення [PERSON] не виконано. Так, згідно відповіді Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 09.07.2014 року Вих. №1711/3/2-22/11 державним виконавцем 05.03.2012 року було відкрито виконавче провадження про повернення автомобіля [PERSON], зобов'язавши [PERSON] передати спірний автомобіль. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що автомобіль ГАЗ 330214 д/н [NUMBER] 2006 року випуску було знято з обліку для реалізації, встановити місце знаходження автомобіля не вдалося. Виконати рішення суду без участі боржника не було можливим у зв'язку із чим 13.07.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». На [PERSON] було накладено штраф і направлено подання про притягнення його до кримінальної відповідальності. До цього часу рішення суду про повернення автомобіля не виконано. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтвердив, що той продав іншій особі спірний автомобіль та у нього його не має. Внаслідок цього порушуються права позивачки як законного власника 1/2 частки спірного автомобіля марки ГАЗ 3302 14, державний номер [NUMBER]. Через фактичну відсутність автомобіля позивачці завдані збитки в розмірі ринкової вартості 1/2 частки цього автомобіля. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Згідно статті 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] фактично позбавив позивачку законного права на володіння, користування та розпорядження її майном - 1/2 часткою автомобіля марки ГАЗ 3302 14, державний номер [NUMBER]. Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. З урахуванням наведених вище положень позивачка має право на відшкодування майнової шкоди у вигляді вартості 1/2 частки автомобіля марки ГАЗ 3302 14, державний номер [NUMBER]. При цьому суд не приймає доводи позивачки щодо визначення нею заявленої вартості автомобіля марки ГАЗ 3302 14 в сумі 57 000 грн., оскільки таку вартість вона визначила виходячи зі свідчень [PERSON], які він надавав під час розгляду іншої судової справи. Разом з тим, позивачкою не було представлено рішення суду, в якому було б преюдиціально встановлено заявлену нею вартість автомобіля в розмірі 57 000 грн. Суд в даному випадку не має право покладатися на не підтверджені свідчення, які були надані в іншій справі. Представник відповідача в судовому засідання вказану вартість автомобіля не підтвердив. Інших належних та допустимих доказів про вартість автомобіля в розмірі 57 000 грн. позивачкою не надано. Крім того, в судовому засіданні позивачка просила стягнути з відповідача не половину грошових коштів, отриманих в результаті продажу автомобіля [PERSON], а половину ринкової вартості автомобілю. При визначенні ринкової вартості автомобіля суд виходить із наданого висновку спеціаліста оцінювача від 16.06.2011 року, який має право та атестацію для проведення оцінки рухомого майна, відповідно до висновків якого ринкова вартість автомобіля марки ГАЗ 3302 14 ЗНГ складає 54 180 грн. Таким чином, розмір майнової шкоди, який був завданий позивачці відповідачем внаслідок відчуження автомобіля, становить 27 090 грн., що дорівнює половині його ринкової вартості. Щодо позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від заявленої вартості автомобіля, суд вважає вказати наступне. Статтею 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної норми, вбачається що положення ст. 625 ЦК України застосовуються виключно до прострочення грошового зобов'язання. Натомість відповідач [PERSON] мав зобов'язання за рішенням суду повернути автомобіль, що в даному випадку є майновим обов'язком, але не грошовим зобов'язанням. Обов'язку виплатити грошові кошти [PERSON] не мав. Також згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Умовами договору або діючими положеннями законодавства не передбачено обов'язку відповідача в разі не повернення за рішенням суду майна сплатити половину його вартості позивачці. З урахуванням відсутності встановленого договором або законом грошового зобов'язання відповідача підстав для стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних не має. В цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальних збитків, які позивачка понесли внаслідок укладення договорів перевезення вантажів та оплату послуг за цими договорами в сумі 57 037,50 грн. Так, за вказаними договорами перевезення вантажів, вони були укладені між двома суб'єктами господарювання: фізичною особою підприємцем [PERSON] та Приватним підприємством «Вікар». Згідно наданих квитанцій за отримані послуги перевезення ПП «Вікар» сплатило грошові кошти перевізнику. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивачка не довела, що вказані витрати, які вона зробила як директор ПП «Вікар», замовляючи та оплачуючи послуги перевезення вантажів, були необхідними та вимушеними для відновлення її порушеного права на 1/2 частку автомобіля марки ГАЗ 3302 14. Також позивачка не довела, що за умови повернення автомобіля її колишньому чоловіку [PERSON] вона б змогла повноцінно скористатися за призначенням для господарської діяльності підприємства 1/2 часткою спірного автомобіля. Більше того, за наданими документами, вказані господарські витрати понесло ПП «Вікар», як юридична особа - суб'єкт господарювання, під час здійснення ним підприємницької господарської діяльності. Згідно ст.3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом. Згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі принципів: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (ст. 44 ГК України). Крім того, згідно ст. 96 Ц України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. З урахуванням наведених норм, не можуть вважатися реальними збитками позивачки господарські витрати, які понесло юридична особа - суб'єкт господарювання під час здійснення ним підприємницької діяльності. Юридична особа самостійно планує підприємницьку діяльність і відповідає за своїми зобов'язаннями, тому такі зобов'язання і видатки за ними не можуть вважатися збитками її засновників. За таких обставин вимоги позивачки в цій частині є такими, що не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням принципу пропорційності до розміру задоволених вимог судовий збір, який підлягає стягнення з відповідача, становить 270,73 грн. (31%). Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial