Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 26.04.2016 року, яка становить: 5000 доларів США- сума основного боргу, 170,96 доларів США - 3 % річних, 1126,04 доларів США - проценти за користування коштами, а разом 6927 доларів США по курсу в гривні на день ухвалення рішення по суті. Стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 19.10.2016 року, яка становить 4000 доларів США - сума основного боргу, 70,36 доларів США - 3 % річних, 915,95 доларів США - проценти за користування коштами, а разом 4986,31 доларів США по курсу в гривні на день ухвалення рішення по суті, а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн. та судовий збір в сумі 2988,95 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 26 квітня 2016 року [PERSON] позичила у нього кошти в сумі 5000 доларів США, які зобов'язувалась повернути у строк до 30 вересня 2016 року, про що написала розписку. У строк, обумовлений в розписці, відповідач кошти не повернула. 19 жовтня 2016 року відповідач знову позичила у позивача кошти в сумі 4000 доларів США під 21% річних, які зобов'язувалася повернути разом з відсотками відповідно до графіку: до 20 січня 2017 року - 1 100 доларів США; до 20 лютого 2017 року - 1 100 доларів США; до 20 березня 2017 року - 1 100 доларів США; до 20 квітня 2017 року - 1050 доларів США. Відповідач знову у строку, обумовлений розпискою, кошти не повернула. Відповідач, борги за розписками не повернула, тим самим порушила права позивача, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11.04.2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою від 26.04.2016 року залишено без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не доведено наявність у відповідача невиконаних зобов'язань по розписках. [PERSON] в якості свідка пояснила, що вони з позивачем [PERSON] з 2014 року були компаньйонами, відносини у них були довірливими, кошти позичала у позивача на особисті потреби та повертала частинами, за ініціативною позивача вона писала розписки, борг повернула повністю. [PERSON] в якості свідка пояснив, що вони з відповідачем по справі [PERSON] були компаньйонами, відносини були довірливими, так як відповідач на 30 % була його партнером, але через незаконну та нечесну її поведінку бізнес зазнав труднощів. 28 жовтня 2016 року був укладений кредитний договір, за яким відповідач повертала кошти. Також зазначив, що розписки, за якими відповідач повертала гроші, не містили посилання на конкретні договори позики. Облік розписок вони не вели. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13. При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Судом встановлено, що 19 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, під 21% річних, які [PERSON] зобов'язувалася повернути разом з відсотками відповідно до графіку: до 20 січня 2017 року - 1100 доларів США; до 20 лютого 2017 року - 1100 доларів США; до 20 березня 2017 року - 1100 доларів США; до 20 квітня 2017 року - 1050 доларів США, що підтверджується копією розписки. Також, судом встановлено, що з метою виконання взятих на себе зобов'язань за розпискою від 19.10.2016 року [PERSON] 14.02.2017 року сплатила на користь [PERSON] суму в розмірі 1515 доларів США, 28.02.2017 року [PERSON] сплатила на користь позивача 1500 доларів США, 15.03.2017 року на користь позивача відповідачем [PERSON] було сплачено 1500 доларів США, що підтверджується копіями розписок. Водночас, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Належних та допустимих доказів, суду не надано, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено наявність у відповідача не виконаних зобов'язань за розпискою саме від 19.10.2016 року. Оскільки сторонами не ідентифіковувались розписки, за якими відповідач повертала грошові кошти, то наявні всі підстави вважати, що ці кошти були повернуті відповідачем саме за розпискою від 19.10.2016 року. Інших доказів позивачем на спростування цього надано не було. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed