Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду із позовом про стягнення грошових коштів з [PERSON] за договорами позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., в якій просить стягнути суму заборгованості в розмірі 82 508 698, 36 грн., що в еквіваленті 2 918 602, 75 доларів США. В обґрунтування первісних позовних вимог, зазначено, що 03.07.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в сумі 1000000 доларів США зі строком повернення до 10.08.2013 р. та процентною ставкою - 7% річних. 17.12.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено другий договір позики, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в сумі 1000000 доларів США зі строком повернення до 17.12.2013 р. та процентною ставкою - 11% річних. Враховуючи, що [PERSON] своєчасно сплачував проценти за обома договорами позики, за усною домовленістю між сторонами користування позикою було продовжено і після спливу строку повернення, встановленого в договорах позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. Починаючи з липня 2014 року [PERSON] перестав сплачувати проценти, посилаючись на початок бойових дій в Донецькій області та зумовлені цим проблеми в господарській діяльності, та звернувся до [PERSON] з проханням списати частину боргу, надати розстрочку повернення сум позики, а також тимчасово звільнити його від сплати процентів. Позивач зазначає, що в результатів переговорів між сторонами було досягнуто домовленості про прощення боргу в частині 185000 доларів США, надання відстрочки виконання зобов`язання з повернення сум позики, а також зменшення процентної ставки, за умови оформлення заставних/іпотечних договорів щодо забезпечення належного виконання грошових зобов`язань, а також повернення не менше половини від суми позики не пізніше 01.11.2016 р. Позивач за первісним позовом посилається на укладення 15.10.2015 р. додаткової угоди №1 до договору позики від 03.07.2012 р., за умовами якої: сторони підтвердили укладення договору позики та існування у відповідача за первісним позовом боргу з повернення суми позики у сумі 900000 доларів США (з урахуванням прощення боргу в сумі 100000 доларів США); домовилися про продовження строку повернення позики до 01.11.2017 р., за умови повернення не менше 50% від суми позики не пізніше 01.11.2016 р., а також про застосування починаючи з 01.11.2016 р. процентної ставки на рівні 5% річних; домовилися про те, що виконання зобов`язань відповідача за первісним позовом за договором позики від 03.07.2012 р., з урахуванням положень додаткової угоди, має бути забезпечено заставою майна Акціонерного товариства «АБД Грузія» (юридична особа за законодавством Грузії); визначили, що додаткова угода вступає в силу одночасно з набранням чинності договору застави, і не буде мати юридичної сили, якщо вказаний договір застави не буде укладено. Вказує, що 15.10.2015 р. між сторонами було укладено аналогічну за змістом додаткову угоду №1 до договору позики від 17.12.2012 р., відповідно до якої сторони визнали суму боргу за цим договором позики у розмірі 915000 доларів США (з урахуванням прощення боргу в сумі 85000 доларів США), та передбачили аналогічні домовленості щодо порядку повернення суми позики і нарахування процентів, а також забезпечення виконання зобов`язань позичальника заставою іншого майна Акціонерного товариства «АБД Грузія». Позивач за первісним позовом також зазначає, що 06.11.2015 р. на виконання положень додаткових угод від 15.10.2015 р. в місті Тбілісі, Грузія, між позивачем за первісним позовом та Акціонерним товариством «АБД Грузія» було укладено зареєстровані заставні (іпотечні) договори № 1 і №2. В силу того, що вказані заставні договори в Національному агентстві публічного реєстру Грузії не були зареєстровані, вони не набрали юридичної чинності. Також зазначає, що на прохання відповідача за первісним позовом між сторонами було узгоджено, що у випадку відсутності у нього можливості повернути суму позики у такий самий спосіб, у який вона була ним отримана (готівкою на території України), повернення позики може здійснюватися на території Грузії Акціонерним товариством «АБД Грузія» за рахунок дивідендів, що будуть виплачуватися йому як засновнику товариства. На виконання цієї домовленості 20.11.2015 р. між відповідачем за первісним позовом як акціонером товариства, іншим акціонером товариства [PERSON] та самим Акціонерним товариством «АБД Грузія» укладено угоду, відповідно до якої сторони погодилися з тим, що дивіденди, що належать до виплати [PERSON] перераховуватимуться шляхом безготівкового переказу на рахунок кредитора - позивача за первісним позовом. Також позивач за первісним позовом вказує, що 11.01.2017 р. між сторонам укладено додаткову угоду №3 до договору позики від 03.07.2012 р., відповідно до якої сторони змінювали умови пункту 4 додаткової угоди №1, а саме - передбачали продовжити строк повернення позики за цим договором до 01.04.2018 р., та встановити відстрочку у поверненні частини суми позики у розмірі 270000 доларів США до 01.04.2018 р. У зв`язку з невиконанням відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань з повернення позики належним чином, позивач за первісним позовом просить суд стягнути з відповідача заборгованість з повернення суми позики за договорами позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., заборгованість зі сплати процентів за користування сумами позики та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання: всього у сумі 81449209,54 грн., що є еквівалентом 2906191,77 доларів США. 08.10.2018 р. ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] 08.10.2018 р. ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області частково задоволено заяву позивача за первісним позовом про забезпечення позову, накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] в межах суми позовних вимог. 19.12.2018 р. постановою Дніпровського апеляційного суду скасовано ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.10.2018 р. про відкриття провадження, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 29.01.2019 р. ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області передано цивільну справу №185/8388/18 за належною підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. 26.02.2019 р. постановою Дніпровського апеляційного суду скасовано ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.10.2018 р. про забезпечення позову, у задоволені заяви позивача за первісним позовом про забезпечення позову відмовлено. 04.03.2019 р. ухвалою Печерського районного суду міста Києва було прийнято цивільну справу №185/8388/18-ц до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. 07.03.2019 ухвалою суду було відмовлено в заяві представника позивача Скрипника П,Г. про забезпечення позову. 20.05.2019 представником відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в яких представник відповідача заперечує та вказує на те, що обставини справи не відповідають дійсності, оскільки відповідач ознайомившись з Договарми позики та додатковою угодою №3 від 11.01.2017 р. та договору позики від 03.07.2012, які були надані позивачем, зазначає, що над вказаних договорах та додатковій угоді №3 від 11.01.2017 стоїть підпис, який не належить відповідачу. Відповідач стверджує, що дійсно між позивачем та відповідачем були укладенні Договори позики з такими ж номерами та датами, але з іншими умовами, зокрема з іншою сумою позики та розміром процентів за користування грошовоми коштами, проте надати свої примірники не може, так як були втрачені, у зв`язку з тимчасовою окупацією території м. Донецька і проведення АТО. Так, у відзиві зазначено, що позивач надав відповідачу згідно договору позики 03.07.2012 року в позику грошові кошти у сумі 600 000,00 (шістсот тисяч) доларів США зі строком повернення до 10.03.2013 року в та процентною ставкою 5% річних. Та в подальшому, позивач надав відповідачу згідно договору позики від 17.12.2012 року грошові кошти в сумі 600 000,00 (ш тисяч) доларів США зі строком повернення до 17.12.2013 року та процентною ставкою 5% річних. Вподальшому 15.10.2015 року було підписано Додаткову угоду №1 до договору позики під 03.07.2012 р., відповідно до якої позивач підтвердила повернення відповідачем грошових коштів в сумі 133 317,00 (сто тридцять три тисячі триста сімнадцять) доларів США. При цьому дійсно сторони мали намір продовжити строк повернення позики до 01.11.2017р.. Однак, дана додаткова угода не вступила в силу, оскільки сторони визначили відкладальну умову щодо набуття чинності даної угоди. Зокрема, пунктом 10 угоди передбачено: «Додаткова угода вступає в силу одночасно з вступлененям в силу договору застави, та не буде мати юридичної сили, якщо договір застави не буде укладеним», тобто строк повернення позики не був продовжений. Крім цього, між позивачем, відповідачем та АТ «АБД Грузія» 06.11.2015 р. був підписаний іпотечний договір №1 від 06.11.2015 р., підписи на якому були (посвідчені нотаріально нотаріусом Грузії Імнадзе Давідом, однак він також не вступив в силу. Відповідно до умов цього договору п.8.1. Договір вступає в силу з дня його реєстрації Національному агентстві публічного реєстру, однак його не було зареєстровано та він не вступив силу. Окрім цього, відповідач не погоджується з розрахунком заборгованості, оскільки вважає,що повернув грошові кошти в повному обсязі, а саме 1 249 131, 42 доларів США, чим повністю погасив заборгованість перед позивачем. Також відповідач не погоджується з нарахованими процентатами за договорами, які зазначає позивач, оскільки позивач не вірно вказує суму заборгованості за договорами позики, не враховує поверненні кошти відповідачем, період та безпідставно нараховує проценти за користування грошовими коштами після спливу завершення повернення позики. Так, як Договором позики від 03.07.2012 визначено строк повернення позики до 10.08.2013 року, договором позики від 17.12.2012 строк до 17.12.2013, нарахування процентів за користування грошовими коштами за вищевказаний період є безпідставним, також представник відповідача вважає, що було пропущено строк позовної давності. З врахуванням зазначених обставин, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 20.05.2019 представником відповідача подано зустрічну позовну заяву, в якій останній просив: визнати недійсним договір позики від 03.07.2012 р. , додаткову угоду №3 від 11 січня 2017 року до договору позики від 03.07.2012 р. та договір позики від 17.12.2012 р., укладені між [PERSON] до [PERSON] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що [PERSON] разом з позовною заявою про стягнення боргу, в обгрунтування своїх вимог, надала до суду копію договору позики від 03.07.2012 року, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 1000 000,00 доларів СІ 11А зі строком повернення до 10.08.2013 року та процентною ставкою 7% річних. А також, договір позики від 17.12.2012 року, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 1000 000,00 доларів США зі строком повернення до 17.12.2013 року та процентною ставкою 11% річних. Крім того, [PERSON] надала до суду копію додаткової угоди №3 від 11.01.2017 р. до договору позики від 03.07.2012 року про продовження строку повернення позики до 01.04.2018 року. Так, [PERSON] ознайомившись з вищезазначеними договорами позики та додатковою угодою, вважає їх недійсними, оскільки надані [PERSON] до суду договори і додаткова угода ним не підписувались. Оскаржувані договори позики та додаткова угода, підписані від імені позичальника іншою невстановленою особою, що є підставною визнання їх недійними. Крім того, звертають увагу, що 11.01.2017 р. [PERSON] взагалі знаходився за межами України та фізично не мав можливості підписати оскаржувану додаткову угоду №3 від 11.01.2017 р. до договору позики від 03.07.2012 року, місце та дата укладання якої вказано Україна, Київ, 11.01.2017 р.) Це також являється підтвердженням неможливості підписання даної додаткової угоди. Докази знаходження [PERSON] за межами України будуть надані додатково, після отримання відповіді з прикордонної служби України. 19.07.2019 представником [PERSON] - адвокатом Скрипником П.Г. було подано відповідь на відзив, в якому представник зазначив, що у відзиві на позовну заяву відповідач вказує про те, що на договорах позики та на додатковій угоді № 3 від 11.01.2017р. до договору позики від 03.07.2012р. підпис не [PERSON] , а невстановленої особи. При цьому, [PERSON] вказує про те, що позивач надав відповідачу, згідно договору позики від 03.07.2012р., в позику грошові кошти у сумі 600 000 доларів США зі строком повернення до 10.03.2013р. та процентною ставкою 5% річних, а також - згідно договору позики від 17.12.2012р. грошові кошти 600 000 доларів США зі строком повернення до 17.12.2013р. та процентною ставкою 5 % річних. Однак, вказані твердження відповідача спростовуються доказами, а саме: у Додаткових угодах № 1 до договору позики від 03.07.2012 р. від 15.10.2015 р. та № 1 до договору позики від 17.12.2012 р. від 15.10.2015 р. вказано про те, що сторони підтверджують, що 03.07.2012р. та 17.12.2012р. позикодавець надав позичальнику в позику грошові кошти в сумі 1 000 000 доларів США за кожним із цих договорів, тобто загальна сума позики склала 2 000 000 доларів США. І хоча вищевказані додаткові угоди не вступили в силу, проте, саме як документ, вони підтверджують той факт, що відповідач власноруч, заповнивши реквізити позичальника (П. І. Б., серія і номер паспорта, ідентифікаційний код, адреса місця реєстрації та місця проживання та підпис), фактично станом на 15.10.2015р. підтвердив той факт, що за договором позики від 03.07.2012р. він отримав від позивача 1 000 000 доларів США та за період з 10.08.2012р. по 09.07.2014р. позичальником були сплачені позикодавцю проценти в сумі 133 317 доларів США, а за договором позики від 17.12.2012р. він отримав від позивача 1 000 000 доларів США та за період з 17.12.2012р. по 16.07.2014р. позичальником були сплачені позикодавцю відсотки в сумі 173 316 доларів США. Додатковим підтвердженням цього факту, а саме сплати відсотків за договором позики від 03.07.2012р. в сумі 133 317 доларів США та за договором позики від 17.12.2012р. - відсотків в сумі 173 316 доларів США, є зміст відзиву відповідача на позовну заяву. Так, відповідач вказує на таке: «Однак відповідачем було сплачено 173 316,00 доларів США, що підтверджується позивачем та додатковою угодою № 1 до договору позики від 17.12.2012р.», а на стор. 4, абзац 6 зверху, він відповідно вказує на таке: «Однак відповідачем було сплачено 133 317,00 доларів США, що підтверджується позивачем та додатковою угодою № 1 до договору позики від 03.07.2012р.». Таким чином, своїм твердженням про те, що за договором позики від 03.07.2012р. відповідач отримав в позику грошові кошти у сумі 600 000,00 доларів США, а за договором позики від 17.12.2012р. відповідач отримав в позику грошові кошти в сумі 600 000,00 доларів США, а також твердженням про неможливість надати свої примірники договорів позики, які підписував, оскільки вони були втрачені під час вимушеного переселення відповідача до Києва, у зв`язку з тимчасовою окупацією території м. Донецька і проведенням АТО, представник позивача за первісним позовом, вказує, що відповідач за первісним позовом вводить в оману суд задля однієї мети - затягування процесу у справі № 185/8388/18-ц та небажання повертати отримані ним від позивача грошові кошти та відповідні проценти за користування цими коштами. Більше того, зі змісту протоколу допиту свідка від 15.05.2018р. - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським РО ДГУ УМВД України в Донецькій області 04.08.199р., місце реєстрації та проживання [ADDRESS] , - проведеного Генеральною прокуратурою України в м. Києві у справі № 074030117801, можна дізнатися про те, що з приводу розміру позики вказує [PERSON] .. Так, він вказує на те, що протягом з 2012 по 2013 роки отримав в позику спочатку 1 000 000 доларів США, а через деякий час - ще 1 000 000 доларів США, підписував два договори позики грошових коштів між ним та [PERSON] та в кінцевому результаті перерахував на імя [PERSON] 1 000 000 доларів США (копія протоколу допиту свідка від 15.05.2018р. додається). Таким чином, обставини, які визнаються [PERSON] , а саме: сплата ним відсотків за договором позики від 03.07.2012р. в розмірі 133 317 доларів США та сплата відсотків за договором позики від 17.12.2012р. в розмірі 173 316 доларів США з посиланням відповідача на додаткові угоди № 1 до договору від 03.07.2012р. та № 1 до договору від 17.12.2012р., де вказані також розміри позики в сумі по 1 000 000 доларів США за кожним договором, як у відзиві на позовну заяву, так і додаткових угодах до договорів позики від 03.07.2012р. та від 17.12.2012р.; отримання відповідачем за кожним договором позики по 1 000 000 доларів США - у протоколі допиту свідка, є за своєю суттю належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування, є достовірними доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а також - такими, що не підлягають доказуванню. Також, представник [PERSON] - адвокат Скрипник П.Г. не погодився з позицію представника [PERSON]. щодо розрахунку заборгованоств за договорами позики, нарахування процентів та 3% річних. Так, представник [PERSON]. зазначив, що 29.01.2016р., що було сплачено позивачу за первісним позовом: - 192 00,00 лари, що еквівалентно на момент перерахування 76 889,19 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.4971 лари) (в рахунок погашення позики за договором від 03.07.2012р.); - 01.02.2016р. - 57 220,00 лари, що еквівалентно на момент перерахування 23 148,18 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.4719 лари) (в рахунок погашення позики за договором від 03.07.2012р.); - 23.09.2016р. - 187 360,00 лари, що еквівалентно на момент перерахування 81 024,04 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.3124 лари) (в рахунок погашення позики за договором від 03.07.2012р.); - 27.10.2016р. - 457 500,00 доларів США (в рахунок погашення позики за договором від 17.12.2012р.); - 27.10.2016р. - 270 000,00 доларів США (в рахунок погашення позики за договором від 03.07.2012р.). Також Відповідачем було сплачено проценти за договорами позики у наступних розмірах: - за договором позики від 03.07.2012р. за період з 10.08.2012р. по 09.07.2014р. - в сумі 133 317 доларів США; - за договором позики від 17.12.2012р. за період з 17.12.2012р. по 16.07.2014р. - в сумі 173 316 доларів США; - 16.01.2017р. - 9 000 доларів США; - 24.04.2017р. - 13 500 доларів США; - 05.07.2017р. було отримано за обома договорами позики за травень 2017р. 3 852,00 доларів США та за червень 2017р. - 3 730,00доларів США; - 11.08.2017р. було отримано за обома договорами позики за липень 2017р. 3 855,00 доларів США. З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] , вважає, що відповідач надав підтвердження того факту, що ним в певній частині було погашено заборгованість позик, і процентів, нарахованих на ці позики. Зважаючи на той факт, що відповідачем були сплачені недостатні суми для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, ці суми погашають вимоги позивачки у такій черговості - спочатку сплачуються проценти за позику, а у наступну чергу - сплачується основна сума боргу. В силу даних обставин, представник зазначає, що у позивача за первісним позовом, виникла необхідність в проведенні експертно-економічного дослідження щодо правильного нарахування остаточних сум як позики, так і процентів, які необхідно сплатити Відповідачу за умовами договорів позики. Так, за результатами проведення експертного дослідження, який долучений до матеріалів справи, заборгованість зі сплати процентів за користування сумами позик та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання складає 2 013 970,37 доларів США, а саме: - станом на 01.10.2018р. розмір непогашеної позики за договором позики від 03.07.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням сплати третьою особою на користь Позивачки відповідних сум 29.01.2016р., 01.02.2016р., 23.09.2016р., 27.10.2016р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 718 132,60 дол. США. - станом на 01.10.2018р. розмір непогашених відсотків, нарахованих на позику, за договором позики від 03.07.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням сплати відсотків за період з 10.08.2012р. по 09.07.2014р., сплати третьою особою на користь Позивачки відповідних сум 29.01.2016р., 01.02.2016р., 23.09.2016р., 27.10.2016р., сплати відсотків 16.01.2017р, 24.04.2017р., 05.07.2017р., 11.08.2017р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 79 989,24 дол. США. - станом на 01.10.2018р. розмір непогашеної позики за договором позики від 17.12.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням сплати третьою особою на користь Позивачки відповідної суми 27.10.2016р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 794 416,88 дол. США. - Станом на 01.10.2018р. розмір непогашених відсотків, нарахованих на цю позику, за договором позики від 17.12.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням сплати відсотків за період з 17.12.2012р. по 16.07.2014р., сплати третьою особою на користь Позивачки відповідної суми 27.10.2016р., сплати відсотків 16.01.2017р, 24.04.2017р., 05.07.2017р., 11.08.2017р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 151 578,47 дол. США. - станом на 01.10.2018р., з огляду на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми непогашеної позики за договором позики від 03.07.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням сплати третьою особою на користь Позивачки відповідних сум 29.01.2016р., 01.02.2016р., 23.09.2016р., 27.10.2016р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 137 995,41 дол. США. - станом на 01.10.2018р., з огляду на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми непогашеної позики за договором позики від 17.12.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням сплати третьою особою на користь позивача відповідної суми 27.10.2016р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 131 857,77 дол. США. Таким чином, позивач вважає, що з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] заборгованість з повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою, а також три відсотки річних всього у сумі 2 013 970,37 доларів США, (718 132,60 + 79 989,24 + 794 416,88 + 151 578,47 + 137 995,41 + 131 857,77 = 2 013 970,37). Щодо позиції представника [PERSON], представник позивача за первісним позовом, вказує, що позиція, яка стосується, безпідставного нарахування процентів за користування грошовими коштами після спливу передбаченого договором строку повернення позики, що суперечить нормам діючого законодавства, зазначено, що на підтвердження своєї позиції відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в якій передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється (п. 54 постанови). Проте, відповідач зовсім не звертає уваги на зміст п. 53 вказаної постанови, де зазначено про наступне: «Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У даному ж випадку саме така (інша) домовленість сторін і передбачена договорами позики від 03.07.2012р. та від 17.12.2012р., а точніше - пунктом 11 кожного з договорів, який вказує на те, що «11. Цей Договір набуває чинності з моменту передачі коштів Позичальникам і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.» Таким чином, твердження відповідача у відзиві на позов про те, що оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договорами позики, то після 10.08.2013р. за першим договором та відповідно після 17.12.2013р за другим договором, позивач не міг нараховувати такі проценти, є такими, що не відповідають приписам чинного законодавства України. Щодо застосування строку позовної даності, про яку зазначає представник [PERSON], зазначено, що зврахуванням того, що платежі, які вчиняв [PERSON] , які він сам визнає у своєму відзиві, а саме те,що останній платіж у сумі 3 855,00 доларів США за обома договорами позики відповідачем було здійснено у серпні 2017р, що свідчить про те, що у відповідності до норм статті 264 ЦК України строк позовної давності переривався, що приводить до висновку про неможливість застосування судом позовної давності. Окрім цього, в прохальній частині відповіді на відзив, [PERSON] було змінені вимоги, які вона ставить перед судом, а саме: [PERSON] просить суд: задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) заборгованість з повернення суми позики за договорами позики від 03.07.2012р. та від 17.12.2012р., заборгованість зі сплати процентів за користування сумами позик та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання всього у сумі 56 934 799,95 грн., що є еквівалентом 2 013 970,37 доларів США. 19.07.2019 представником [PERSON] - адвокатом Скрипником П.Г. було подано відзив на зустрічну позовну заяву,в якому останній заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви, з наступних підстав. Вказав, що у додаткових угодах № 1 до договору позики від 03.07.2012р. від 15.10.2015р. та № 1 до договору позики від 17.12.2012р. від 15.10.2015р. вказано про те, що сторони підтверджують, що 03.07.2012р. та 17.12.2012р. позикодавець надав позичальнику в позику грошові кошти в сумі 1 000 000 доларів США за кожним із цих договорів, тобто загальна сума позики склала 2 000 000 доларів США. І хоча вищевказані додаткові угоди не вступили в силу, проте, саме як документ, вони підтверджують той факт, що [PERSON] , власноруч заповнивши реквізити позичальника (П. І .Б., серія і номер паспорта, ідентифікаційний код, адреса місця реєстрації та місця проживання та підпис), фактично станом на 15.10.2015р. підтвердив той факт, що за договором позики від 03.07.2012р. він отримав від позивача 1 000 000 доларів США та за період з 10.08.2012р. по 09.07.2014р. Позичальником були сплачені п озикодавцю проценти в сумі 133 317 доларів США, а за договором позики від 17.12.2012р. він отримав від Позивача 1 000 000 доларів США та за період з 17.12.2012р. по 16.07.2014р. Позичальником були сплачені Позикодавцю відсотки в сумі 173 316 доларів США. Додатковим підтвердженням цього факту, а саме сплати відсотків за договором позики від 03.07.2012р. в сумі 133 317 доларів США та за договором позики від 17.12.2012р. - відсотків в сумі 173 316 доларів США, є зміст відзиву [PERSON] на первісну позовну заяву. Так, на стор. 4, абзац 4 зверху [PERSON] вказує на таке: «Однак відповідачем було сплачено 173 316,00 доларів США, що підтверджується позивачем та додатковою угодою № 1 до договору позики від 17.12.2012р.», а на стор. 4, абзац 6 зверху, він відповідно вказує на таке: «Однак відповідачем було сплачено 133 317,00 доларів США, що підтверджується позивачем та додатковою угодою № 1 до договору позики від 03.07.2012р.». Більше того, зі змісту протоколу допиту свідка від 15.05.2018р. - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським РО ДГУ УМВД України в Донецькій області 04.08.199р., місце реєстрації та проживання [ADDRESS] , - проведеного Генеральною прокуратурою України в м. Києві у справі № 074030117801, можна дізнатися про те, що з приводу розміру позики вказує [PERSON] (Відповідач у справі № 185/8388/18-ц). Так, відповідач за первісним позовом вказує на те, що протягом з 2012 по 2013 роки отримав в позику спочатку 1 000 000 доларів США, а через деякий час - ще 1 000 000 доларів США, підписував два договори позики грошових коштів між ним та [PERSON] (Позивач у справі № 185/8388/18-ц) та в кінцевому результаті перерахував на ім`я [PERSON] 1 000 000 доларів США (копія протоколу допиту свідка від 15.05.2018р. направлялась на адресу [PERSON] в якості додатка до відповіді Позивача на відзив на позовну заяву). Таким чином, обставини, які визнаються [PERSON] , а саме: сплата ним відсотків за договором позики від 03.07.2012р. в розмірі 133 317 доларів США та сплата відсотків за договором позики від 17.12.2012р. в розмірі 173 316 доларів США з посиланням відповідача на додаткові угоди № 1 до договору від 03.07.2012р. та № 1 до договору від 17.12.2012р., де вказані також розміри позики в сумі по 1 000 000 доларів США за кожним договором, як у відзиві на позовну заяву, так і додаткових угодах до договорів позики від 03.07.2012р. та від 17.12.2012р.; отримання Відповідачем за кожним договором позики по 1 000 000 доларів США - у протоколі допиту свідка, є за своєю суттю належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування, є достовірними доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а також - такими, що не підлягають доказуванню. [PERSON] не наводить жодних правових підстав (конкретної норми закону), з якими законодавець пов`язує визнання правочинів недійсними. Також він не викладає у змісті зустрічного позову норми матеріального права, у світлі яких ним здійснювалася оцінка договорів позики і які є тими приписами законодавства у розумінні ч. 1 ст. 203 ЦК України, яким суперечать згадувані [PERSON] договори. Натомість, у своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] стверджує про те, що «використовуючи підроблений доказ, Позивач за первинним позовом порушує права Відповідача за первинним позовом, оскільки намагається шляхом введення в оману суду довести факт виникнення правовідносин, що буде мати негативний наслідок та стягнути грошові кошти, які не надавала позивачу.» (абз. 3, стор. 4 зустрічного позову). Тобто, [PERSON] заявляє про той факт, що ніяких правовідносин між сторонами спору не виникло, або іншими словами ніякого договору між сторонами укладено не було. З цього приводу слід зазначити про наступне. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Таким чином, позивач за зустрічним позовом обрав невірний спосіб захисту свого права, у зв`язку з чим можна говорити про те, що будь-які підстави задля призначення судової почеркознавчої експертизи відсутні взагалі, оскільки результати останньої не будуть доказами у світлі приписів ст.ст. 76, 77, 79 ЦПК України, та, більше того, не будуть доказами недійсності договорів позики з огляду на те, що сам Позивач визнає за змістом зустрічного позову факт не укладення ним вказаних договорів позики. 22.07.2019 р. ухвалою суду закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Так, представником відповідача за первісним позовом - представником позивача за зустрічним позовом - [PERSON] , 13.08.2019 було подано заперечення в порядку ст.180 ЦПК України, в якому остання заперечувала щодо позиції представника представника позивача за первісним позовом - представника відповідача за зустрічним позовом - Скрипника П. Г. та зазначила, що не можна враховувати дадаткові угоди №1 до договорів позики та протоколу допиту від 15.05.2018 р. в якості доказів, пославшись на правову позицію суду касаційної інстанції про неможливість доведення справжності підпису свідченнями свідків, а необхідність проведення судової почеркознавчої експертизи, заперечила факт переривання строку позовної давності та не погодилась із розрахунком суми заборгованості відповідно до результатів експертно-економічного дослідження від 18.07.2019 р. Окрім цього, суд звертає увагу, що в під час розгляду справи в підготовчому судовому засіданні, представником відповідача за первісним позовом було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак суд залишив без розгляду зазначене клопотання та роз`яснив, що після дослідження всіх доказів у справі представник відповідача може повторно звернутися до суду з клопотанням про призначення експертизи. Однак, після дослідження всіх обставин і доказів у справі, від представника відповідача ані заяв, ані клопотання не надходило. При цьому, враховуючи встановлення судом належними і допустимими письмовими доказами, в тому числі тими, достовірність яких визнається відповідачем за первісним позовом, факту укладення між позивачем та відповідачем договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., а також зважаючи на те, що відповідачем за первісним позовом не було надано будь-яких доказів, які би ставили під сумнів підписання ним договорів позики та додаткової угоди, в тому числі не надано доказів його відсутності на території України станом на дату підписання додаткової угоди №3 від 11.01.2017 р., суд відмовляє у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦК України). Стаття 89 ЦК України зобов`язує суд здійснювати оцінку доказів у їх сукупності та взаємозв`язку всебічно, повно та об`єктивно. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - представник відповідача за зустрічним позовом - Скрипник П.Г . зазначив, про те, що пітримує позовні вимоги первісного позову, з урахуванням зменьшеної суми боргу, та просить їх задовольнити. Щодо зустрічного позовної заяви зазначив, що вона є безпідставною, так як дані договори підписувались [PERSON] , просив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник відповідача за первісним позовом - представник позивача за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні пітримала зустрічну позовну заяву, зазначила, щодо договори не підписувались [PERSON] . Таким чином останній не визнає, що на договорах стоїть його підпис, тому їх необхідно визнати недійсними. Стосовно первісного позову зазначила, що не вірно порахованні проценти за користування позикою, що як наслідок вплинуло на невірний розрахунок заборгованості та просила відмовити в первісному позові в повному обсязі. Дослідивши надані документи та думку учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 03.07.2012 р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позикодавець надав позичальнику, а позичальник підтвердив отримання від позикодавця суми позики у розмірі 1000000 доларів США (пункти 1, 7 договору). Відповідно до пункту 1, 2, 3 договору сторони визначили суму процентів на рівні 7 (семи) процентів річних, передбачили їх нарахування і сплату щомісячно, починаючи з 10.09.2012 р., та передбачили обов`язок позичальника повернути суму позики до 10.08.2013 р. Відповідно до пункту 11 договору сторони визначили, що договір позики діє до виконання зобов`язань за ним. 17.12.2012 р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] ,як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позикодавець надав позичальнику, а позичальник підтвердив отримання від позикодавця суми позики у розмірі 1000000 доларів США (пункти 1, 7 договору). Відповідно до пункту 1, 2, 3 договору сторони визначили суму процентів на рівні 11 (одинадцяти) процентів річних, передбачили їх нарахування і сплату щомісячно, починаючи з 17.12.2012 р., та передбачили обов`язок позичальника повернути суму позики до 17.12.2013 р. Відповідно до пункту 11 договору сторони визначили, що договір позики діє до виконання зобов`язань за ним. 15.10.2015 р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, підписано додаткову угоду №1 до договору позики від 03.07.2012 р. Відповідно до пунктів 1, 3 додаткової угоди сторони підтвердили факт укладення договору позики від 03.07.2015 р., отримання позичальником суми позики у розмірі 1000000 доларів США, та сплати позичальником на користь позикодавця процентів за період з 10.08.2012 р. по 09.07.2014 р. у сумі 133317 доларів США, що виходячи з бази нарахування процентів та вказаного періоду відповідає процентній ставці 7 процентів річних, встановленій п. 1 договору позики від 03.07.2012 р. Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 6, 8 додаткової угоди №1 сторони передбачили наступний порядок виконання зобов`язання позичальника з повернення суми позики та сплати процентів: - сума позики зменшується на 900000 доларів США з урахуванням здійсненого часткового повернення суми позики; - строк повернення суми позики продовжується до 01.11.2017 р.; - половина суми позики має бути повернена не пізніше 01.11.2016 р.; - за період з 10.07.2014 р. по 01.11.2016 р. проценти не нараховуються, а починаючи з 01.11.2016 р. проценти нараховуються за ставкою 5 (п`ять) процентів річних. - виконання зобов`язань позичальника підлягає забезпеченню заставою майна Акціонерного товариства «АБЗ Грузія» (юридичної особи за законодавством Республіки Грузія), ідентифікаційний код 404919013, предметом застави має бути забійний та ковбасний комплекс. Відповідно до пункту 10 додаткової угоди вона вступає в силу одночасно зі вступом в силу договору застави, і не буде мати юридичної сили, якщо вказаний договір застави не буде укладений. Крім того, 15.10.2015 р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, підписано додаткову угоду №1 до договору позики від 17.12.2012 р. Відповідно до пунктів 1, 3 додаткової угоди сторони підтвердили факт укладення договору позики від 03.07.2015 р., отримання позичальником суми позики у розмірі 1000000 доларів США, та сплати позичальником на користь позикодавця процентів за період з 17.12.2012 р. по 16.07.2014 р. у сумі 173316 доларів США, що виходячи з бази нарахування процентів та вказаного періоду відповідає процентній ставці 11 процентів річних, встановленій п. 1 договору позики від 17.12.2012 р. Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 6, 8 додаткової угоди №1 сторони передбачили наступний порядок виконання зобов`язання позичальника з повернення суми позики та сплати процентів: - сума позики зменшується на 915000 доларів США з урахуванням здійсненого часткового повернення суми позики; - строк повернення суми позики продовжується до 01.11.2017 р.; - половина суми позики має бути повернена не пізніше 01.11.2016 р.; - за період з 10.07.2014 р. по 01.11.2016 р. проценти не нараховуються, а починаючи з 01.11.2016 проценти нараховуються за ставкою 5 (п`ять) процентів річних. - виконання зобов`язань позичальника підлягає забезпеченню заставою майна Акціонерного товариства «АБЗ Грузія» (юридичної особи за законодавством Республіки Грузія), ідентифікаційний код 404919013, предметом застави має бути обладнання свинарського комплексу. Відповідно до пункту 10 додаткової угоди вона вступає в силу одночасно зі вступом в силу договору застави, і не буде мати юридичної сили, якщо вказаний договір застави не буде укладений. Підписання вказаних додаткових угод визнається обома сторонами справи та не заперечується відповідачем за первісним позовом. Означена обставина, враховуючи приведений вище зміст додаткових угод, які вказують на узгоджені сторонами умови договорів позики, зумовлюють висновок суду про доведеність первісним позивачем, як факту укладання між ним та первісним відповідачем таких договорів позики, так і факту надання позики у загальному розмірі 2000000 доларів США зважаючи на приписи ст. 1046 ЦК України відносно реальності договору позики та положення ст. 1047 цього Кодексу щодо дотримання письмової форми, як способу підтвердження його укладання. 06.11.2015 р. між [PERSON] в особі представника [PERSON] , як кредитором, [PERSON] в особі представника [PERSON] , як боржником, та Акціонерним товариством «АБД Грузія» в особі представника [PERSON] як заставодавцем укладено зареєстрований заставний (іпотечний) договір №1. Відповідно до пунктів 2.1.-2.5. вказаного договору, основним зобов`язанням боржника, що підлягає забезпеченню, виступає грошове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 03.07.2012 р., сума позики та строк та порядок її повернення, а також розмір процентів та порядок їх нарахування визначені відповідно до змісту додаткової угоди №1 від 15.12.2015 р. до договору позики від 03.07.2012 р. Відповідно до пункту 4.1. зареєстрованого заставного (іпотечного) договору №1 від 06.11.2015 р., предметом застави виступає забійний та ковбасний комплекс у складі будівлі комплексу та всього вбудованого обладнання, що відповідає положенням пункту 9 додаткової угоди №1 від 15.12.2015 р. до договору позики від 03.07.2012 р. Відповідно до пунктів 6.1., 8.1. зареєстрованого заставного (іпотечного) договору №1 від 06.11.2015 р., договір підлягає укладенню в нотаріальній формі, має бути зареєстрований в Державному реєстрі, та вступає в силу в день його реєстрації в Національному агентстві публічного реєстру. Крім того, 06.11.2015 р. між [PERSON] в особі представника [PERSON] ,як кредитором, [PERSON] в особі представника [PERSON] , як боржником, та Акціонерним товариством «АБД Грузія» в особі представника [PERSON] , як заставодавцем укладено зареєстрований заставний (іпотечний) договір №2. Відповідно до пунктів 2.1.-2.5. вказаного договору, основним зобов`язанням боржника, що підлягає забезпеченню, виступає грошове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 17.12.2012, сума позики та строк та порядок її повернення, а також розмір процентів та порядок їх нарахування визначені відповідно до змісту додаткової угоди №1 від 15.12.2015 р. до договору позики від 17.12.2012 р. Відповідно до пункту 4.1. зареєстрованого заставного (іпотечного) договору №1 від 06.11.2015, предметом застави виступає обладнання свинарського комплексу і багатоповерховий будинок, що знаходяться у селищі Акаурта Болніського району, Грузія, а також біологічні активи (хряки та свиноматки), що відповідає положенням пункту 9 додаткової угоди №1 від 15.12.2015 р. до договору позики від 17.12.2012. Відповідно до пунктів 6.1., 8.1. зареєстрованого заставного (іпотечного) договору №2 від 06.11.2015 р., договір підлягає укладенню в нотаріальній формі, має бути зареєстрований в Державному реєстрі, та вступає в силу в день його реєстрації в Національному агентстві публічного реєстру. Підписання вказаних заставних договорів визнається обома сторонами справи та не заперечується відповідачем за первісним позовом. Дотримання нотаріальної форми вказаних договорів підтверджується нотаріальними актами від 06.11.2015 р., складеними нотаріусом Давидом Імнадзе. Доказів реєстрації вказаних договорів в Національному агентстві публічного реєстру матеріали справи не містять. 20.11.2015 р. між [PERSON] , [PERSON] , як засновниками компанії, та самою компанією, Акціонерним товариством «АБД Грузія», укладено угоду, відповідно до якої сторони погоджуються з тим, що дивіденди, які належать до сплати [PERSON] , мають перераховуватися шляхом у безготівковій формі його кредитору [PERSON] Відповідач за первісним позовом не заперечує факт укладення вказаної угоди. Крім того, відповідно до наказу директора Акціонерного товариства «АБД Грузія» від 01.11.2015 р. про погашення боргу перед фізичними особами, з 10.11.2015 борг за кредитними договорами в тому числі перед [PERSON] буде погашатися з дивідендів засновників компанії [PERSON] та [PERSON] поетапно у відповідності до графіків, визначених у договорах. Станом на момент укладення зареєстрованих заставного (іпотечних) договорів №1 і №2 від 06.11.2015 р., укладення угоди між засновниками Акціонерним товариством «АБД Грузія» від 20.11.2015 р. та видання наказу директора Акціонерного товариства «АБД Грузія» від 20.11.2015 р. відповідач за первісним позовом виступав мажоритарним акціонером цього акціонерного з часткою 89,85898%, що підтверджується випискою з Реєстру цінних паперів від 13.10.2015 р. Відповідно до наданих відповідачем за первісним позовом банківських виписок, Акціонерним товариством «АБД Єнд КО», як правонаступником Акціонерного товариства «АБД Грузія» в рахунок виконання грошових зобов`язань [PERSON] була сплачено на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 908 561,42 доларів США, а саме: - 29.01.2016 р. - 192000 лари, що еквівалентно на момент перерахування 76889,19 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.4971 лари) з призначенням платежу - договір від 06.11.2015 р.; - 01.02.2016 р. - 57220 лари, що еквівалентно на момент перерахування 23148,18 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.4719 лари), з призначенням платежу - договір від 06.11.2015 р.; - 23.09.2016 р. - 187360 лари, що еквівалентно на момент перерахування 81024,04 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.3124 лари) з призначенням платежу - договір №1 від 06.11.2015; - 27.10.2016 р. - 270000 доларів США, з призначенням платежу - договір №1 від 06.11.2015 р.; - 27.10.2016 р. - 457500 доларів США, з призначенням платежу - договір №2 від 06.11.2015 р. За твердженням відповідача за первісним позовом, грошові кошти загалом у сумі 451006,42 доларів США згідно, перераховані на рахунок позивача за первісним позовом 29.01.2016 р., 01.02.2016 р., 23.09.2016 р. та 27.10.2016 р., були сплачені в рахунок погашення боргу за договором позики від 03.07.2012 р., а грошові кошти у сумі 457500 доларів США, перераховані на рахунок позивача за первісним позовом 27.10.2016, були сплачені в рахунок погашення боргу за договором позики від 17.12.2012 р., що частково підтверджується посиланням у призначенні платежів на номер договору від 06.11.2015 р., якщо вважати, що під договорами від 06.11.2015 р. платник розумів зареєстровані заставні (іпотечні) договори. Крім того, відповідно до наданих відповідачем за первісним позовом розписок, [PERSON] було сплачено проценти за договорами позики від 03.07.2012 р. та 17.12.2012 р. у наступних розмірах: 16.01.2017 р. у сумі 9000 доларів США, 24.04.2017 р. у сумі 13500 доларів США, 05.07.2017 р. у сумі 7582 доларів США, та 11.08.2017 р. у сумі 3855 доларів США. Надані розписки не містять посилання на конкретний догорів позики, в рахунок погашення процентів за яким вказані суми були сплачені, разом із тим, відповідачем за первісним позовом всупереч вимог ст.ст.12, 77-79 ЦПК України не було надано жодних доказів укладання з позивачем за первісним позовом договорів позики на інших умовах, ніж наведено вище щодо договорів позики від 03.07.2012 р. та 17.12.2012 р., зокрема - щодо розміру наданої позики та встановлених процентів за користування позикою. Позивач за первісним позовом підтвердив отримання від Акціонерного товариства «АБД єнд КО» та безпосередньо від відповідача за первісним позовом перелічених вище грошових коштів. 11.01.2017 р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] ,як позичальником підписано додаткову угоду №3 до договору позики від 03.07.2012 р. Відповідно до пункту 1 вказаної додаткової угоди сторони виклали пункт 4 додаткової угоди №1 від 15.10.2015 р. до договору позики від 03.07.2012 р. у новій редакції, відповідно до якої вирішили продовжити строк повернення позики до 01.04.2018 р., встановивши відстрочення повернення позики в частині 270000 доларів США до цієї дати. Оцінюючи вказані фактичні дії (часткові оплати) та укладені за участю первісного відповідача угоди в контексті сумісного із вимогами ст. 6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 р. принципу «розумного сумніву» та з урахуванням встановленої ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпції добросовісності і розумності поведінки особи, суд вважає, що [PERSON] не тільки підтверджував факт перебування із позивачем у правовідносинах позики, наданої у загальному розмірі 2000000 доларів США, але й вживав заходів, спрямованих на зміну і припинення своїх зумовлених такою позикою грошових зобов`язань перед [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд вважає встановленим і доведеним належними, достатніми і допустимими доказами наступних обставин: - укладення договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. та отримання відповідачем від позивача за первісним позовом у відповідності до умов вказаних договорів позики у загальній сумі 2000000 доларів США; - оплату відповідачем на користь позивача за первісним позовом процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 03.07.2012 р. за період з 10.08.2012р. по 09.07.2014 р. у сумі 133317 доларів США за процентною ставкою 7 процентів річних; - оплату відповідачем на користь позивача за первісним позовом процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 17.12.2012 р. за період з 17.12.2012р. по 16.07.2014 р. у сумі 173316 доларів США за процентною ставкою 11 процентів річних; - оплату на користь позивача за первісним позовом в рахунок виконання грошового зобов`язання відповідача за договором позики від 03.07.2012 грошових коштів у сумі 76 889,19 доларів США 29.01.2016 р., 23148,18 доларів США 01.02.2016 р., 81024,04 доларів США 23.09.2016 р., та 270000 доларів США 27.10.2016 р.; - оплату на користь позивача за первісним позовом в рахунок виконання грошового зобов`язання відповідача за договором позики від 17.12.2012 р. грошових коштів у сумі 457500, доларів США 27.10.2016 р. - сплату відповідачем на користь позивача за первісним позовом грошових коштів у сумі 9000 доларів США 16.01.2017 р., у сумі 13500 доларів США 24.04.2017 р., у сумі 7582 доларів США 05.07.2017 р. та у сумі 3855 доларів США 11.08.2017 р. При цьому, суд погоджується з твердженнями обох сторін про те, що додаткові угоди №1 до договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., підписані сторонами 15.10.2015 р., не набрали юридичної сили як правочини, спрямовані на зміну умов договорів позики, у зв`язку з ненастанням факту набрання сили заставними (іпотечними) договорами №1 і №2 від 06.11.2015 р. Так, відповідно до ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). В даному випадку положення пунктів 10 додаткових угод №1 від 15.10.2015 р. містили відкладальну обставину у виді вступлення в силу заставних договорів, яка не настала, а отже правовідносини сторін щодо розміру суми позики та розміру процентів мають регламентуватися виходячи з первісних положень договорів позики. Разом з цим, не набрання цими додатковими угодами юридичної сили правочинів, які призвели до зміни зобов`язань сторін за договорами позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., не знецінює їх доказове значення у якості письмових доказів, оскільки вони містять відомості про правовідносини сторін, що мають значення для правильного вирішення спору, та їх підписання визнається всіма сторонами. Своєю чергою, оскільки додаткова угода №3 від 11.01.2017 р. до договору позики від 03.07.12 р. за своїм змістом спрямована на зміну умов п.1 додаткової угоди №1 від 15.10.2015 р. (не зачіпаючи положення інших її умов, зокрема - стосовно порядку набрання законної сили в залежності від набрання сили заставними (іпотечними) договорами), яка так і не набрала сили, оскільки суд розцінює додаткову угоду №3 у якості письмового доказу на підтвердження факту укладання сторонами і визнання [PERSON] отримання відповідної суми позики та підтвердження існування поточних зобов`язань з її повернення. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що договори позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. укладені у письмовій формі, а передача грошових коштів відбулася безпосередньо під час їх підписання. Відтак, вказані договори є належними у розумінні ст. ст.11, 509 ЦК України для виникнення між сторонами кореспондуючих прав і обов`язків, визначених їх умовами. Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Пунктами 1, 2 договору позики від 03.07.2012 р. визначено сплату процентів в розмірі 7% річних до 10 числа кожного календарного місяця, починаючи з 10.09.2012 р. Пунктами 1, 2 договору позики від 17.12.2012 р. визначено сплату процентів у розмірі 11% річних, починаючи з 17.12.2012 р. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України), а приписи ст. 525 ЦК України встановлюють недопустимість односторонньої відмови чи зміни умов зобов`язання за відсутністю відповідного застереження про це в законі чи договорі, наявності якого (застереження) судом щодо розглядуваних спірних правовідносин не встановлено, а первісним відповідачем не доведено. Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наразі, зважаючи на надану правову оцінку підписаних між сторонами додаткових угод до договорів позики як таких (угод), які не призвели до зміни первісно визначених умов надання позики як щодо строків, так і щодо розміру відсотків, грошові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] визначаються первісними умовами договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. Наразі, матеріали справи не містять доказів повного і належного припинення у будь-який визначений діючим законодавством спосіб грошових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] щодо повернення у повному обсягу наданої позики згідно із приписами ст. 1049 ЦК України та сплати нарахованих на неї відсотків у відповідності до ст. 1048 цього Кодексу. Означена обставина дозволяє суду констатувати наявність порушення з боку первісного відповідача відповідних грошових зобов`язань згідно із ст. 610 ЦК України та вважати позичальника таким, що прострочив їх виконання у розумінн ч.1 ст. 612 цього Кодексу. Як встановлено в ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач за первісним позовом не виконав зобов`язання належним чином в обумовлений сторонами строк, на думку суду, позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими, а з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню заборгованість з повернення суми позики за договорами позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., а також заборгованість зі сплати процентів за користування грошовими коштами та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 56 934 799 (п`ятдесят шість мільйонів дев`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 95 копійок, що в еквіваленті становить 2 013 970 (два мільйони тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят ) доларів США 37 центів.. При здійсненні розрахунку суми заборгованості суд враховує повну сплату відповідачем процентів за період до 09.07.2014 р. за договором позики від 03.07.2012 р. та до 16.07.2014 р. за договором позики від 17.12.2012 р. Також суд враховує часткове виконання грошового зобов`язання іншою особою - Акціонерним товариством «АБД енд КО», оскільки покладення такого обов`язку на іншу особу було здійснено відповідачем за первісним позовом, як засновником цієї компанії відповідно до угоди від 20.11.2015 р., а отже таке виконання є належним. Так, відповідно до ст. 528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Здійснені іншою особою оплати на користь позивача за первісним позовом підлягають врахуванню у відповідності до черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, встановленої ст. 534 ЦК України, відповідно до якої: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Крім того, суд враховує сплату процентів у 2017 році, відповідно до наданих відповідачем за первісним позовом розписок. Розрахунок суми заборгованості, проведений, наведений у висновку за результатом проведення експертного економічного дослідження від 18.07.2019 р. вих. №18/07-2019, суд визнає обґрунтованим, оскільки вказаний розрахунок враховує всі здійснені відповідачем оплати та встановлену законодавцем черговість погашення грошових зобов`язань. Крім того, наданий висновок експерта відповідає вимогам статті 102 ЦПК України, оскільки експерт попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. Відповідно до висновку експерта, станом на 01.10.2018 р. розмір непогашеної позики за договором позики від 03.07.2012 р., з урахуванням сплати третьою особою відповідних сум 29.01.2016 р., 01.02.2016 р., 23.09.2016 р., 27.10.2016 р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 718 132,60 доларів США. Станом на 01.10.2018 р. розмір непогашених відсотків, нарахованих на позику, за договором позики від 03.07.2012 р., з урахуванням сплати відсотків за період з 10.08.2012 р. по 09.07.2014 р., сплати третьою особою відповідних сум 29.01.2016 р., 01.02.2016 р., 23.09.2016 р., 27.10.2016 р., сплати відсотків 16.01.2017 р., 24.04.2017 р., 05.07.2017 р., 11.08.2017 р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 79989,24 доларів США. Станом на 01.10.2018 р. розмір непогашеної позики за договором позики від 17.12.2012 р., з урахуванням сплати третьою особою відповідної суми 27.10.2016 р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 794416,88 доларів США. Станом на 01.10.2018 р. розмір непогашених відсотків, нарахованих за договором позики від 17.12.2012 р., з урахуванням сплати відсотків за період з 17.12.2012 р. по 16.07.2014 р., сплати третьою особою відповідної суми 27.10.2016 р., сплати відсотків 16.01.2017 р., 24.04.2017 р., 05.07.2017 р., 11.08.2017 р. та з огляду на приписи ст. 534 Цивільного кодексу України становить 151 578,47 доларів США. Станом на 01.10.2018 р., з огляду на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми непогашеної позики за договором позики від 03.07.2012 р. становить 137995,41 доларів США. Станом на 01.10.2018 р., з огляду на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми непогашеної позики за договором позики від 17.12.2012 р., становить 131857,77 доларів США. Загальна сума заборгованості, відповідно до висновку експерта складає 2013970,37 доларів США. Суд не погоджується із твердженнями відповідача за первісним позовом про неправомірність нарахування процентів за період після закінчення строку дії договорів позики, що спираються на позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Так, за висновками Верховного суду, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється (пункт 54 постанови). Так, в пункті 53 зазначеної постанови вказується, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. По-перше, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, то 10.08.2013 р. та 17.12.2013 р. відповідно не можуть вважатися днем повернення позики розумінні ст. 1048 ЦК України, адже сума позики у вказані дні відповідачем за первісним позовом не була повернута. За вказаних обставин, враховуючи, що договорами позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. строк кредитування не встановлювався, що унеможливлює застосування згаданої правової позиції Верховного Суду у даній справі як нерелевантної до розглядуваних правовідносин сторін як за суб`єктним складом, так і за правовою природою (позика не є кредитуванням, адже позикодавець не є фінансовою установою). По-друге, з матеріалів справи вбачається, що сторони досягли іншої домовленості, продовживши договірний строк користування позикою після 10.08.2013 р. та 17.12.2013 р. Так, сплата відповідачем процентів за користування позикою після спливу вказаних строків аж до липня 2014 року вказує на наявність такої домовленості щодо відплатності користування неповернутою у визначений строк суми позики та виключає припинення нарахування процентів з 10.08.2013 р. та з 17.12.2013 р. відповідно. Наявність такої домовленості також вбачається зі змісту додаткових угод №1 від 15.10.2015 р., адже спрямованість сторін на досягнення домовленостей про не нарахування процентів за період з липня 2014 року по жовтень 2016 року включно (пункти 5 додаткових угод), яка не була реалізована через ненастання відкладальної обставини, засвідчує усвідомлення сторонами того, що за відсутності таких домовленостей проценти мали нараховуватися у повному обсязі. У протилежному випадку включення до додаткових угод №1 вказаного пункту було позбавлене юридичного змісту. Нарешті, сплата відповідачем за первісним позовом процентів у 2017 році також вказує на те, що домовленості між сторонами не передбачали припинення нарахування і оплати процентів у 2013 році. При цьому, суд враховує, що пунктами 11 договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. визначено, що договори набувають чинності з моменту передачі коштів Позичальнику і діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цими договорами. Відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що оскільки договори позики містять застереження про їх дію до повного виконання зобов`язань сторонами, а позичальником зобов`язання щодо повернення сум позики та відсотків у повному обсязі не виконані, позикодавець має право нараховувати проценти протягом усього часу до моменту повернення позики у повному обсязі. Відповідачем за первісним позовом було зроблено заяву про застосування позовної давності на підставі ч. 3 статті 267 ЦК України. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність складає три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно з ч. 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Судом встановлено і сторонами визнається, що [PERSON] особисто та через підконтрольну йому іншу особу були вчинені дії, що засвідчують визнання [PERSON] боргу за договорами позики. Такими діями виявилися: - сплата відповідачем за первісним позовом процентів за обома договорами позики у липні 2014 року; - підписання відповідачем за первісним позовом додаткових угод №1 від 15.10.2015 р., за змістом яких відповідач підтвердив наявність грошового зобов`язання; - підписання представником відповідача за первісним позовом зареєстрованих заставних (іпотечних) договорів від 06.11.2015 р., які засвідчують визнання відповідачем наявності грошового зобов`язання; - підписання відповідачем за первісним позовом угоди від 20.11.2016 р. щодо порядку виконання його грошового зобов`язання іншою підконтрольною його юридичною особою; - оплата підконтрольною відповідачу за первісним позовом юридичною особою за погодженням з ним грошових коштів в рахунок виконання грошового зобов`язання відповідача; - оплата відповідачем за первісним позовом процентів у 2017 році. Вчинення наведених дій, які підтверджують визнання відповідачем за первісним позовом свого грошового зобов`язання за договорами позики перед позивачем призвело до переривання строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування строку позовної давності. Поряд із цим, суд також відмічає, що застосування позовної давності як підстави для відмови у задоволені позовних вимог передбачає попередню констатацію наявності відповідного факту порушення з боку відповідача захищуваного суб`єктивного права позивача, що перебуває у внутрішній логічній суперечності із іншими доводами позичальника щодо відсутністю порушення як такого через повне і належане виконання умов договорів позики. Відтак, саме по собі висування вимог про застосування позовної давності (необґрунтоване через переривання такої давності) підтверджує правильність встановленого на підставі неспростованих позичальником наявних у матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів висновку про обґрунтованість вимог первісного позову. Щодо зустрічного позову, суд приходить до висновку, що в його задоволенні має бути відмовлено з огляду на наступне. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стверджуючи про не підписання договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., а підписанні інших договорів з тими самими датами, номерами і умовами, але з іншими сумами позики та з іншою процентною ставкою, позивач за зустрічним позовом не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б прямо чи непрямо свідчили про укладення 03.07.2012 р. та 17.12.2012 р. між ним та [PERSON] договорів позики, за якими предметом позики були грошові кошти в сумі 600000 доларів США з процентною ставкою 5 (п`ять) відсотків. Вказуючи у якості підстави недійсності додаткової угоди №3 від 11.01.2017 р. до договору позики від 03.07.2012 р. перебування у цей день за межами України, позивач за зустрічним позовом не надав будь-яких належних та допустимих доказів його відсутності на території України станом на момент підписання додаткової угоди №3. При цьому, всі інші матеріали у своїй сукупності справи підтверджують факт підписання позивачем за зустрічним позовом договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. та отримання ним сум позики у розмірі 2000000 доларів США за обома договорами. Суд враховує, що позивачем за зустрічним позовом визнається факт підписання ним додаткових угод №1 від 15.10.2015 р. до договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., відповідно до пункту 1 яких позивач за зустрічним позовом підтвердив факт укладення договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2015 р. та отримання за цими договорами грошових коштів у сумі 2000000 доларів США. Також суд враховує визнання позивачем за зустрічним позовом сплати процентів з моменту укладення договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. до липня 2014 року у розмірі 133317 доларів США та 173316 доларів США відповідно, що відповідає процентним ставкам 7 процентів річних та 11 процентів річних, передбаченим договорами позики. Факт укладення договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р. саме на тих умовах, що викладені в наданих позивачем за первісним позовом оригіналах для огляду та наявних у матеріалах справи копіях цих договорів також підтверджується заставними (іпотечними) договорами №1 і №2 від 06.11.2015 р., факт підписання яких представником позивача за зустрічним позовом підтверджується нотаріальним актом та не спростовується позивачем за зустрічним позовом. Суд також враховує, що в матеріалах справи міститься протокол допиту свідка від 15.05.2018 р., проведеного заступником начальника третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України Крупкою Р.О. в рамках кримінальної справи №074030117801, із якого вбачається, що позивач за зустрічним позовом, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, особисто підтвердив факт підписання договорів позики саме з відповідачем за зустрічним позовом та отримання грошових коштів у сумі 2000000 доларів США. Суд відхиляє доводи позивача за зустрічним про неможливість використання вказаних показань свідка з посиланням на приписи ст. 1051 ЦК України. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказана норма стосується випадків недотримання письмової форми договору позики та унеможливлює використання показання інших осіб (не сторін договору) на підтвердження факту неотримання позичальником позики, тоді як сторонами було дотримано письмову форму договору позики, а наявні в матеріалах справи показання безпосередньо позичальника не підпадають під умови застосування ст. 1051 ЦК України. Оскільки факт укладення між сторонами договорів позики від 03.07.2012 р. та від 17.12.2012 р., а також додаткової угоди №3 від 11.01.2017 р. до договору позики від 03.07.2012 р. підтверджується належними і допустимими доказами, та матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б спростовували цей факт або ставили його під сумнів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог зустрічного позову та задоволення вимог первісного позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в розмірі 8 810,00 грн., які були підтверджені позивачем документально.

Outcome: approved