Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

У лютому 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла заява представника позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ Державної виконавчої служби про звільнення від сплати аліментів на дитину. Заявник вказав, що від 20 жовтня 2006 року з нього стягують аліменти на користь [PERSON] в розмірі ? частини його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином [PERSON] повноліття, яке наступить 14 червня 2018 року, починаючи з 05 жовтня 2006 року. 20 жовтня 2006 року сторони ще перебували у шлюбі, і про стягнення з позивача аліментів йому нічого не було відомо. Коли зясувалось, що у позивача [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів, то [PERSON] написала заяву до Відділу Державної виконавчої служби про те, що вона не має претензій до позивача по заборгованості по аліментах. Таким чином, заборгованість станом на травень 2014 року відсутня повністю. Однак з травня 2014 року у відділі Державної виконавчої служби знову почали нараховувати аліменти в сумі 614,25 грн. щомісячно і на даний час заборгованість складає 5.879,13 грн. Тому зараз відповідно до виконавчого листа з нього утримуються аліменти на користь [PERSON] В той же час з 13 березня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано за рішенням суду. За час спільного проживання сторін їхній син [PERSON] проживав разом з ними. Після розірвання шлюбу сторони стали проживати окремо за різними адресами у різних населених пунктах. Син [PERSON] з часу народження і до даного часу проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов позивач має відповідні умови для утримання своїх дітей, а мати не проживає разом з сімєю та утриманням сина не займається. На підставі викладеного позивач не має наміру в подальшому сплачувати аліменти на користь [PERSON], так як син [PERSON] знаходиться на його утриманні. Тому він має право на звільнення його від сплати аліментів. Відповідач не бажає в добровільному порядку відмовитися від сплати аліментів, а тому позивач змушений звернутися з даним позовом до суду для вирішення питання про звільнення його від сплати аліментів на користь [PERSON] Оскільки весь час син перебуває на утриманні позивача, то він має право на звільнення від сплати аліментів, бо [PERSON] не займається вихованням дитини, не утримує сина та не надає матеріальної допомоги, то відповідно не має права на отримання аліментів для утримання сина. Ураховуючи наведене та посилаючись на ст. 180 СК України, ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», просить суд звільнити позивача від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з 05 жовтня 2006 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] власні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Представник третьої особи [PERSON] не заперечував проти задоволення позову. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи позивач [PERSON], відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, відповідач письмових заперечень проти позову не надіслала. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вище вказаних учасників судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Тому 19.05.2015 р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи (ч. 4 ст. 169, ст. ст. 224-225 ЦПК України). Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідка, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини частково із таких підстав. Як вбачається із пояснень учасників судового розгляду та наданих ними доказів, за рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2006 р. позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено та стягнуто аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно на утримання [PERSON], [INFO], починаючи з 05 жовтня 2006 року до досягнення сином повноліття, яке наступить 14 червня 2018 р. Тому у подальшому з [PERSON] стали стягувати аліменти на користь [PERSON] у вище згаданому розмірі. Суд відкидає твердження позивача, що у жовтні 2006 року сторони ще перебували у шлюбі і начебто про стягнення з позивача аліментів йому нічого не було відомо. Так, з протоколу судового засідання у цивільній справі № 2-318/2006 р. вбачається, що під час попереднього розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів 20.10.2006 р. обидві сторони особисто перебували у суді і [PERSON] визнав позов дружини у повному обсязі. В той же час суд погоджується з обґрунтованістю посилання на припинення шлюбних стосунків між сторонами у подальшому, бо за рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано у встановленому законом порядку. Після розірвання шлюбу сторони стали проживати окремо за різними адресами у різних населених пунктах. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов позивач має відповідні умови для утримання своїх дітей, а мати не проживає разом з сімєю та утриманням сина не займається. Як пояснив у судовому засіданні неповнолітній син [PERSON], протягом останніх двох років і до цього часу він проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідач проживає окремо і ніякої участі у матеріальному забезпеченні неповнолітнього не приймає. Ураховуючи наведене, суд вважає доведеною ту обставину, що у даний час неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Окрім пояснень представника позивача, показань неповнолітнього свідка [PERSON], вказані обставини також підтверджуються письмовими доказами у справі: свідоцтвами про одруження, народження дитини, копіями рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, довідками сільської ради, іншими матеріалами справи. Відповідно до вимог Сімейного кодексу України: ч. 1 ст. 121 права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. ст. 180 батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. ч. 2 ст. 188 батьки можуть бути звільнені від обовязку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Тому у даному випадку слід звільнити [PERSON] від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], але лише з моменту набрання рішенням суду законної сили. У решті позову потрібно відмовити за його безпідставністю. Ураховуючи наведене, на підставі ст. ст. 121, 180, 188 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial