Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07.06.2016 року було прийнято та обєднано в одне провадження позовні вимоги за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Ві Ей [PERSON]» [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди справи № 344/153/16-ц і вимоги справи № 344/5809/16-ц за зустрічним позовом [PERSON] подав до ПАТ «Ві Ей [PERSON]» про зобовязання зарахувати платіж по кредиту. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.09.2016 року було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Ві Ей [PERSON]» про зобовязання зарахувати платіж по кредиту, у звязку з повторною неявкою [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07/43-05 від 26.06.2007 року. У звязку з виникненням заборгованості за кредитним договором позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості. 14.12.2011 року було ухвалено рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору в розмірі 364820,14 грн. На стадії виконання рішення суду між сторонами було укладено мирову угоду, яка була визнана судом ухвалою суду від 28.10.2013 року. Однак, [PERSON] порушив порядок та строки виконання зобовязань за мировою угодою, а тому заборгованість, згідно уточнених позовних вимог, за кредитним договором станом на 10.08.2016 року становить 294106,81 грн. 05.09.2016 року представник позивача подав клопотання про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримав із урахуванням уточнених позовних вимог. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Заслухавши пояснення у судових засіданнях представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 26.06.2007 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] було укладено кредитний договір №07/43-05 за яким позичальник отримав кредитні кошти від банку в розмірі 50000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 252500 грн. терміном до 25.06.2012 року, зі сплатою відсотків в розмірі 12 відсотків річних. 14 грудня 2011 року було ухвалено Івано-Франківським міським судом рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору в розмірі 364820,14 грн. На стадії виконання рішення суду між сторонами була укладена мирова угода, яка визнана ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.10.2013 року (а.с.18-20), якою було затверджено порядок та строки виконання сторонами зобовязань за мировою угодою. Відповідно до умов мирової угоди сторони визначили, що борг [PERSON] становить 328106,81 грн. Отже, умови мирової угоди були виконані сторонами угоди частково, станом на 10.08.2016 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 294 106,841 грн., на підтвердження чого позивачем надано розрахунок заборгованості із врахуванням всіх проплат відповідача за кредитним договором (а.с.91). Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Приписами ст..530 згаданого Кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобовязання однією стороною, друга сторона, має право частково або в повному обсязі відмовитись від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом. В результаті неналежного виконання умов мирової угоди за відповідачем залишається заборгованість в сумі 294 106,841 грн. станом на 10.08.2016 року. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не представлено суду. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом спонукання до виконання мирової угоди та стягнення з відповідача заборгованості. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 526, 527, 530, 611, 612, 815, 901, 903; 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved