Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому збільшивши позовні вимоги 25.09.2017 року, просив зобовязати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкува нні з донькою [PERSON], [INFO], і визначити спосіб участі у вихованні та у спілкуванні з дитиною, а саме: систематичні побачення з донькою щовівторка та щочетверга з 18 год. до 20 год., та кожну другу і четверту суботу і неділю місяця з 08 год. до 18 год. без присутності матері, а також стягнути з [PERSON] на його користь 5\~000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що 01.10.2005 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, від якого вони мають трьох неповнолітніх дітей: сина Давида, [INFO], доньку [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26.03.2015 року шлюб між ними було розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей наступним чином: син [PERSON] - з батьком, а доньки [PERSON] та [PERSON] з матірю. Незважаючи на рішення суду, донька - [PERSON] категорично відмовилась проживати разом з матір`ю та по даний час проживає разом з ним, а [PERSON] також спочатку проживала разом з ним, але працівниками ДВС була примусово передана матері, де й на зараз проживає разом з нею, за місцем реєстрації останньої. [PERSON] не дає можливості спілкуватись з донькою [PERSON], таким чином протиправно позбавляючи його, як батька, брати учать у вихованні та спілкуванні з дівчинкою. Оскільки він має задовільний стан здоровя, матеріальну можливість та моральні якості для того, щоб належним чином утримувати усіх трьох дітей просить задовольнити його позовні вимоги, визначивши час спілкування з найменшою дитиною - [PERSON]. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнали частково. Пояснили про те, що позивачеві не чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позивач забирає дітей та не повертає за місцем їх проживання, що змушує відповідачку звертатись до суду з приводу повернення їй дітей, про що свідчать відповідні судові рішення. Не заперечують щодо позовних вимоги про визначення способу спілкування позивача з донькою [PERSON], зокрема щовівторка та щочетверга з 18 години до 20 години та кожну другу\~ і четверту неділю\~місяця з 15 години в присутності\~матері\~в іншій частині позовних вимог заперечили та просили відмовити у їх задоволенні. Представник служби у справах дітей Новоград-Волинської міської ради при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши наявні в справі матеріали та докази, суд дійшов таких висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виходячи з положень статті 141, 159 СК України, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). В ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Це положення відбите і в ст. 153 СК України. Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26.03.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Місце проживання їх неповнолітніх дітей визначено наступним чином: син - Давид, [INFO], проживає разом з батьком - [PERSON], позивачем по справі, а доньки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з матірю [PERSON], відповідачем по справі. Позивач проживає окремо від відповідача у житловому будинку по вул. Лянгуса, 72, в м. Новоград-Волинський. Після розірвання шлюбу, згоди щодо участі у вихованні дітей сторони не дійшли. 16.02.2017 року інспектором Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області надано висновок на звернення [PERSON] від 12.01.2017 року про те, що [PERSON] примусово хоче забрати в неї дитину, в результаті розгляду якого, при опитуванні обох батьків, працівниками поліції встановлено, що в даних діях вбачаються цивільно-правові відносини. Крім того, слід зазначити, що вказані обставини підтверджується показами свідка [PERSON] - сестри відповідача, яка підтвердила, що 12.01.2017 року [PERSON], приїхавши за місцем реєстрації відповідача, хотів забрати доньку [PERSON], проте дівчинка категорично відмовилась їхати з батьком, після чого останній намагався забрати її силоміць, а тому [PERSON] була змушена викликати працівників поліції. Службою у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, відповідно до повідомлення №1271 від 11.08.2017 року, [PERSON] проінформовано про те, що з [PERSON] проведено профілактично-розяснювальну бесіду про рівність прав та обовязків батьків щодо виховання дитини, а також про те, що після розмови з нею зясовано, що остання не чинить перешкод у зустрічах [PERSON] з батьком, та не заперечує щоб вони відбувались у другу та четверту неділю місяця, проте [PERSON] до неї з приводу таких зустрічей не звертався. Відповідно до довідок № 17 від 10.10.2017 року та №19 від 23.10.2017 року дитина - [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад №4 «Сонечко» з 24.11.2016 року, її психологічний стан задовільний, емоційний стан врівноважений, вона дуже доброзичлива, легко і швидко встановлює нові контакти, активно спілкується з іншими дітьми, товариська, чудово виконує усі завдання, здібна та за розумовим розвитком відповідає свої віковій категорії, вона дуже любить і маму і тата, постійно розповідає про те, як мама піклується про неї, грає з нею в ігри, займається, що вона є для неї найдорожчою людиною у світі, тому бажає проживати тільки з нею, а з татом спілкуватись тільки в садочку або щоб він приїжджав до неї додому. Частиною 3 ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14.07.2015 року, 30.03.2016 року та 28.03.2017 Новоград-Волинським міськрайонним судом прийняті рішення, якими вирішено відібрати у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], повернувши їх матері [PERSON] за місцем її проживання. Відповідно до положень про рівність прав та обов'язків батьків дітей по їх вихованню та спілкуванню з ними, виходячи з інтересів дитини - [PERSON], суд вважає за доцільне проводити спілкування з дитиною у присутності матері, оскільки дитина є маленькою, досить тривалий час між позивачем та відповідачем тривають неприязні відносини, зокрема щодо неповернення малолітніх дітей за місцем їх проживання, що може викликати у дитини психологічний стрес та негативно вплинути на її психічне здоровя. За таких обставин суд визначає позивачу спосіб участі у вихованні з дівчинкою, щовівторка та щочетверга з 18 год. до 20 год., а також кожну другу та четверту суботу і неділю\~місяця з 08 год. до 18 год. в присутності\~ матері\~ дитини [PERSON], за місцем її проживання. Суд вважає, що такий спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою відповідатиме можливості дитини в повній мірі сприйняти спілкування кожного з батьків та отримати від цього достатню кількість виховних заходів кожного з них в такому ритмі, який не буде порушувати її виховний та дошкільний графік. Даний спосіб надасть можливість батькам піклуватись про здоров'я дівчинки, її фізичний, духовний та моральний розвиток з визначенням достатнього часу для цього. У разі зміни обставин, що стали підставою для ухвалення такого рішення, кожна зі сторін не позбавлена права звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу його участі у вихованні дитини [PERSON]. Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5\~000 грн., то суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав. Відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах регулюється статтями 23,\~1167 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням\~ заподіювача та вини\~ останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних\~ чи\~ фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні,\~ в якій грошовій\~ сумі\~ чи\~ в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає не доведеним, що позивачу завдано душевних страждань протиправними діями відповідача, яка не надає можливості спілкуватись з донькою [PERSON], доглядати та виховувати її, відсутні докази якими підтверджувався б факт заподіяння позивачеві моральних страждань, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, крім того, не вказано чому саме така сума компенсації моральної шкоди підлягає стягненню і відшкодуванню з відповідача, та чим керувався позивач при її визначенні. На підставі викладеного, з урахування принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Outcome: partial