Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та Державного акту на право власності на землю. Згідно позовних вимог, просила суд визнати недійсним та скасувати рішення №38330 від 21.05.2010 року Новомиколаївської сільської ради 5 скликання «Про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] ». Скасувати державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486400:04:001:0113, яка розташована за адресою: [ADDRESS] виданий на підставі рішення №38330 від 21.05.2010 року Новомиколаївської сільської ради. Стягнути з відповідачів судові витрати. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі в судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду. На підставі ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд розглядає справу в заочному порядку. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що [PERSON] , є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом. 10 листопада 2017 року батько [PERSON] склав заповіт у якому на випадок своєї смерті розпорядився: житловий будинок, який знаходиться на приватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] - заповісти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - порівну. [INFO] батько [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 12.01.2018 року, про що складено відповідний актовий запис №03. Після смерті батька відкрилась спадщина. У березні 2018 року у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, позивачем, як спадкоємцем за законом першої черги, приватному нотаріусу Дніпропетровського районного округу Дніпропетровської області Юрченко Ларисі Леонідівні була подана заява про прийняття спадщини за законом. Нотаріусом була відкрита спадкова справа за № 62177414 після смерті спадкодавця, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №51325671 від 22.03.2018р. В той же час усі спадкоємці за заповітом після смерті батька від спадщини відмовились, подавши у встановлений законом строк відповідні заяви нотаріусу. Спадковим майном після смерті мого батька є право власності на будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Судом також встановлено, що у визначений законом термін позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, прийняла спадщину, але оформити та зареєструвати права власності на успадковану земельну ділянку після померлого батька не має можливості у зв`язку з неможливістю оформити кадастровий номер успадкованій земельній ділянці. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Факт виконання позивачем обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 1297 ЦК України, щодо оформлення права на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, але не отримання нею свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її, як спадкоємця, права на спадщину. Саме до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України в п. 27 постанови від ЗО травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності спадкодавця (батька на спадковий будинок підтверджується Свідоцтвом на право власності на житловий будинок (домоволодіння) № [NUMBER] виданого 14.09.1993 року Дніпропетровською районною адміністрацією Ради народних депутатів та зареєстровано в Новомосковському бюро технічної на праві особистої власності за [PERSON] , про що зроблено запис в книгу за №72-1 на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної адміністрації Ради народних депутатів №433 від 10.09.1993 року. Право власності спадкодавця (батька) на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП ДН №020341, виданим громадянину України [PERSON] 22 вересня 1997 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №222 на підставі Рішення IX сесії XXII скликання Новомиколаївської сільської ради народних депутатів від 12 грудня 1996 року. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,0698 га. 26.07.2019 року комісією у складі представників Сурсько-Литовської сільської ради та виконавцем технічної документації з землеустрою в присутності власника з/д [PERSON] складено Акт обстеження земельної ділянки, яким встановлено, що земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS] з кадастровим №1221486400:04:001:0113 була сформована некоректно, а саме: її межі накладаються на приватизовану земельну ділянку [ADDRESS] державний акт ДПДН №020341, зареєстрований за №222 від 22.09.1997 року) власником якої є [PERSON] . 26.07.2019 року [PERSON] було проведено геодезичну зйомку фактичних меж земельної ділянки, земельних угідь та елементів забудови за адресою: [ADDRESS] а саме: цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,0698 га про що було складено Акти погодження меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами та (або) землевласниками. 20.09.2019 року я звернулась із заявою до Відділу у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про внесення відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробленої ФОП [PERSON] 26.09.2019 року відомості про державну реєстрацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га були внесені до Державного земельного кадастру, право власності зареєстровано за спадкодавцем [PERSON] , земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1221486400:04:001:0038. Проте, 27.09.2019 року Рішенням Державного кадастрового реєстратора О.В.Кучук №РВ-1201278172019 позивачу було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0698 га у зв`язку з її перетином з іншою земельною ділянкою з кадастровим 1221486400:04:001:0113, яка належить на праві власності [PERSON] (відповідач-2). 56.9436% площі успадкованої позивачем земельної ділянки співпадає з земельною ділянкою гр. [PERSON] . За замовленням представника позивача адвокатом Гейком В.І. було підготовлено адвокатський запит за вих. №2/04 від 26 квітня 2019р до Сурсько-Литовської с/р у якому він просив надати відомості та копії документів (у разі наявності) щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1221486400:04:001:0113. З відповіді Сурсько-Литовської с/р за № 1 /03-06 від 07.05.2019 року стало відомо, що власником запитуваної земельної ділянки є [PERSON] на підставі рішення № 38330 сесії 5 скликання Новомиколаївської с/р, Дніпровського району, Дніпропетровською області від 21.05.2010 року «Про передачу земельної ділянки у власність гр. [PERSON] ». Всі рішення до 2016 року Новомиколаївської с/р знаходяться в Архівному відділі Дніпровської РДА. [PERSON] став власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1221486400:04:001:0113 на підставі рішення №38330 сесії 5 скликання Новомиколаївської сільської ради, Дніпровського району Дніпропетровською області від 21.05.2010 року «Про передачу земельної ділянки у власність гр. [PERSON] », тобто значно пізніше (через 13.5 років), ніж батько позивача став власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Тобто, саме на земельну ділянку яка в 1995р. вже належала батьку позивача на праві власності частково накладена (пересіклася) земельна ділянка, права на яку в 2010 році оформлені на [PERSON] . А за таких обставин вбачається, що вірогідніше за усе під час розробки землевпорядної документації про передачу землі [PERSON] у 2010 році відповідними компетентними органами (Держкомзем) були видані некоректні вихідні дані щодо того, що запитувана для передачі у власність [PERSON] земельні ділянка є повністю вільною та не передана в користування або власність іншій особі. Відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені. Відповідно до п. Г ч. З ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За таких обставин орган місцевого самоврядування приймаючи рішення щодо розпорядження земельною ділянкою, яка перебувала у приватній власності, вийшов за межі наданих йому повноважень та порушив права власності її батька та позивача, як його спадкоємця, а тому оспорювані рішення та акт є незаконними та підлягають скасуванню. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідачів на користь позивача підлягають відшкодуванню судовий збір в розмірі 1536,80 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved