Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

У лютому 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом та в позовній заяві представник позивача вказує, що 23.01.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н про надання кредиту, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40 % річних від суми заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту [PERSON] керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4 [PERSON] та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 [PERSON] та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач, [PERSON], не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509,526,1054 ЦК України, відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 31.12.2016 року сума заборгованості по кредиту становить 23\~277,28 грн. з яких: - 745,00 грн. заборгованість за кредитом; - 17\~117,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3830,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 [PERSON] та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 1084,63 грн. штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк». З урахуванням наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача 23\~277,28 грн. заборгованості за кредитним договором та 1600,00 грн. судових витрат. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, надав письмове клопотання в якому просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, а також надала суду письмові заперечення в яких вказала наступне. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23.01.2012 року між ПАТ « КБ «Приватбанк» та Відповідачем було укладено договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 300 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Всупереч положенням ЦК України та умовам Кредитного договору, Відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним догово\-ром, тому Позивач звернувся до суду 29.01.2017 року з позовом в якому просить стягнути з Відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 23 277,28 грн. [PERSON] вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, під\-писана нею, не може вважатися договором, в розумінні ст. 626 ЦК України. [PERSON] - заяви зводиться до того, що вона лише висловила бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору, Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спря\-мована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного зако\-нодавства. На підставі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України для всякого правочину. Незважаючи на зазначене, в Анкеті-заяві від 23.01.2012 року є єдина умова (притаман\-на договору) - це бажаний кредитний ліміт - 3 000 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказані. Посилання Позивача в позовній заяві на те, що підписана Анкета-заява разом з Умова\-ми та правилами надання банківських послуг а також Тарифами, становлять між нею та ба\-нком «Договір» не є належним та допустимим доказом. Ознайомлення з будь-яким докумен\-том може бути підтверджений лише підписом особи. Наданий позивачем [PERSON] з [PERSON] та Правил надання банківських послуг як і Довідка про умови кредитування нею не підписані та взагалі не містять даних про час їх прийняття. Виходячи з наведеного [PERSON] не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника, оскільки не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджувати, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15. Таким чином, відповідачка вражає, що підстави для стягнення з неї коштів відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України: «За кредитним дого\-вором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти». Отже, законодавець визначає кредит, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним до\-кументом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте пози\-вач не надав жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача не обгрунтовані належними та допустимими доказами. Оскільки доказів укладення кредитного договору та взагалі надання кредиту пози\-вачем не надано, розрахунок боргу, також є не обгрунтованим, зокрема є незрозумілим на\-ступне: по-перше, чому розмір основного боргу складає 745 грн., якщо у позовній заяві визна\-чено розмір кредитного ліміту у 300,00 грн.; по-друге, не обгрунтованим є розрахунок заборгованості по процентах, які обрахову\-ються від суми основного боргу; по-третє, штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої (відповідальності) позивач намагається притягнута від\-повідача, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України, та позиції Верховного Суду України викладеній у Постанові по справі № 6-47цс12 від 31.10.12 року. Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості не обгрунтований жодни\-ми належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідс\-тавні борги, а також притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Цивільним законодавством визначено строк у межах якого особа може зверну\-тися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який називається по\-зовною давністю (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі за текстом - ЦКУ). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довіда\-тися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ), врахо\-вуючи, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором сальдо простроченої заборгованості виникло - 29.02Л 2 року, тобто з цього дня позивач дові\-дався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився 29.02.2015 року. Позовна заява подана 29.01.2017 року, тобто фактично через 2 роки з моменту закін\-чення позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦКУ: «Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові». Таким чином, на думку відповідача, на даний час, позовна заява Публічного акціонерного товариства Комер\-ційний банк «Приватбанк» не підлягає задоволенню у зв'язку із закінченням позовної давно\-сті згідно ч. 4 ст. 267 ЦКУ. З урахуванням споживчого характеру спірних кредитних правовідносин, судова прак\-тика по даній категорій справ щодо застосування позовної давності, конкретизована у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 рору, та у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кри\-мінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.13 року. Крім того, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), при цьому позивач на\-раховує пеню з 05.05.2012 року. У звязку із закінченням позовної давності вимоги про стягнення пені та штрафів задоволенню також не підлягають. На підставі вкладеного відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. Також відповідач надала до канцелярії Сквирського районного суду Київської області заяву про застосування позовної давності в якій вказала, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. Така правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом України зокрема у постановах № 6-154цс15 від 30.09.2015 року, № 6-698цс15 від 10.06.2015 року, № 6-127цс14 від 22.10.2014 року, № 6-116цс від 06.11.2013 року, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовяковою для всіх судів України. Згідно наданих позивачем [PERSON] дія картки припинилась 23.01.2013 року. Крім того, згідно наданого Позивачем розрахунку заборгованості сальдо простроченої заборгованості виникло - 29.02.12 року. Тобто, Позивач 29.02.2012 року вже дізнався про порушення своїх прав та станом на цю дату в Позивача вже виникло право подати позов про стягнення заборгованості по кредиту та нарахованим процентам. Проте Позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише 29.01.2017року. Таким чином, загальний строк позовної давності три роки щодо стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками, які були нараховані сплинув, а відповідно пропущений строк позовної давності щодо звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Також відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного суду України від 06.11.2013 року у справі №6-116 цс, визначено, що аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. На підставі вищевикладеного відповідач просить суд застосувати позовну давність щодо вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та відмовити в задоволенні позову. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» надав до канцелярії Сквирського районного суду Київської області письмові пояснення щодо заперечення відповідача проти позову та заяви про застосування строку позовної давності в яких вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.01.2012 року [PERSON] (далі - Відповідач) отримала кредит у розмірі 300.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Стосовно форми договору, ознайомлення відповідача з УІП та видачі кредитних коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України (далі -ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), якою підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби звязку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до розділу 1 Загальних положень [PERSON] та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Позивача (www.privatbank.ua) ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк»,

Outcome: approved