Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

У лютому 2021 р. представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] , відповідно до договору дарування від 17.06.1993 р., є власником 1/2 частин житлового будинку [ADDRESS] . На даній житловій площі зареєстровані відповідачі, які з вересня 2015 р. в даному житловому будинку не проживають, участі в утриманні будинку не приймає, комунальні платежі не сплачують, особистих речей в будинку не має. Своєю реєстрацією відповідач створює перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки позивач вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які нараховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи представника позивача, вислухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що позивачу, на підставі договору дарування від 17.06.1993 р. належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частини житлового будинку посвідчується договором дарування частки жилового будинку від 17.06.1993 р. зареєстрованого в реєстрі за № 1816 (а.с.6-7). Згідно довідки квартального вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але вонм фактично не проживають за даною адресою з вересня 2015 року і по сьогоднішній день (а.с.8). Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача підтвердила, що відповідачі понад один рік за місцем реєстрації не проживають, про них нічого не знає, їх особистих речей в будинку немає. Пояснення свідка [PERSON] аналогічні. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 321 та 391 ЦК України). Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved