Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачки, в якому просила визнати їїтакою, що втратила право на користування житлом, а саме належну їй на праві власності квартиру № 33 по площі [PERSON], 15, в м. Новоград-Волинський Житомирської області (далі Квартира), та зобовязати її знятися з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка є її донькою, яка у березні 2014 року придбала собі іншу квартиру №9, по вул. Яновського, 6, в м. Новоград-Волинський (далі Квартира 2), куди переїхала з особистими речами та проживає по теперішній час, однак досі прописана у Квартирі і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує її права та перешкоджає вільному розпорядженню майном, позбавляє її права на соціальні пільги та змушує сплачувати комунальні послуги, враховуючи [PERSON], як особу, яка проживає в Квартирі. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідачка після придбання Квартири 2 вже більше двох років не проживає у належній їй Квартирі, проте на її прохання виписатись з неї в добровільному порядку, постійно відмовляється. Відповідачка до суду не прибула. В минулому судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених позовних вимог пояснювала, що в березні 2014 року на підставі договору купівлі-продажу вона дійсно стала власницею Квартири 2, проте купувала її не вона і даний правочин був здійснений проти її волі, без її відома були перевезені її особисті речі з Квартири в Квартиру 2. Не заперечувала, що після придбання Квартири 2 проживає в ній, а в Квартирі, належній позивачці, більше двох років не проживає, оскільки не має жодного доступу до неї. Ще однією з підстав невизнання позовних вимог вважала, що як донька власниці Квартири, має обовязкове право на її частку. Представник відповідачки позовні вимоги не визнав, при цьому не заперечив факту не проживання відповідачки у Квартирі понад один рік, однак з поважних причин, оскільки позивачка чинить їй перешкоди в користуванні житлом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.06.1993 року (1/2 частка) та Договору дарування 1/2 частини квартири від 19.11.2010 року належить на праві приватної власності Квартира, в якій також зареєстровані її онук [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], відповідачка по справі, що підтверджується довідкою про склад сімї від 31.01.2017 року, виданою ОСББ «Наш дім». Відповідно до актів депутата Новоград-Волинської міської ради шостого скликання [PERSON] від 17.08.2015 року та 02.03.2017 року вбачається, що відповідачка з 2014 року в Квартирі не проживає, оскільки переїхала у Квартиру 2, вказані обставини підтверджують сусіди позивачки [PERSON] та [PERSON] З поданого [PERSON] письмового заперечення від 15.03.2017 року, слідує, що місце її проживання Квартира 2, окрім того вказана обставина була підтверджена нею особисто та її представником під час судового засідання від 15.03.2017 року. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік. Наявність конфліктних стосунків між сторонами, які є матірю та донькою, не є переконливим свідченням поважності причин не проживання останньої у спірній Квартирі більше одного року. На думку суду єдиною підставою заперечень відповідачки з приводу заявлених до неї позовних вимог, є наявність в неї майнових інтересів, повязаних з правом власності на Квартиру, оскільки вважає, що має обовязкову частку права власності в ній, що не заперечувалось нею самою в минулому судовому засіданні та поданих письмових запереченнях від 15.03.2017 року, проте жодних дій, які б свідчили про її наміри дійсно проживати у Квартирі, вчинено не було взагалі. Окрім того, голослівними є твердження представника відповідачки про те, що позивачка перешкоджає їй користуватись Квартирою, так як цього належними та допустимими доказами не доведено. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Квартира належить позивачці, відповідачка член сімї власника житлового приміщення, не проживає в ньому без поважних причин понад 1 рік, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку у Квартирі, чим порушує права позивачки, як власниці, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїммайном. Окрім того відповідачка має свою особисту Квартиру 2, в якій проживає по сьогоднішній день. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивачки в цій частині є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Вимога позивачки, як власника спірної Квартири права якої порушуються, зобовязати відповідачку знятися з реєстраційного обліку, відповідає способу захисту цивільних прав, визначеному ст.ст.16, 391 ЦК України, та також підлягає задоволенню. Оскільки при подачі позову позивачка звільнялась від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. підлягає стягненню з відповідачки.

Outcome: approved