Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У лютому 2021 року представник позивача адвокат Гунько Олександр Юрійович, діючи від імені та представляючи інтереси позивача [PERSON] , звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що [INFO] в м. Чернігові помер батько позивача [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповідав своє майно дітям: сину [PERSON] - житловий будинок та грошові вклади, дочкам [PERSON] , [PERSON] - земельні ділянки. [PERSON] прийняв спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові заощадження. Нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по [ADDRESS] , оскільки спадкодавець надав правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок, а саме свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Носівської міської ради народних депутатів, по [ADDRESS] , із якого вбачається, що спадкове домоволодіння відносилося до типу колгоспного двору, а з уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано. У зв`язку з цим видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок неможливо. Представник зазначає, що свідоцтво на право власності на житловий будинок видане 25 грудня 1991 року на підставі рішення виконкому Носівської міської ради народних депутатів № 183 від 29 листопада 1991 року, тобто вже після ліквідації колгоспних дворів. Отже, зазначене свідоцтво як правовстановлюючий документ не тягне за собою правових підстав, які б мали виникати для домоволодіння, яке мало статус колгоспного двору. З метою отримання інформації про те, чи був зареєстрований [PERSON] в будинку по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року, та хто був зареєстрований в цьому будинку станом на 15 квітня 1991 року, були направлені запити до Носівського РС ДМС та Носівському міському голові. Носівським РС ДМС надано інформацію про те, що на сьогодні актуальної інформації про реєстрацію місця проживання та інших персональних даних [PERSON] немає. Носівська міська рада повідомила, що не може надати інформацію щодо зареєстрованих за вищевказаною адресою у зв`язку з відсутністю ведення погосподарського обліку в даний період. Підтвердженням того, що [PERSON] здійснював індивідуальне будівництво за вищевказаною адресою є дозвіл [ADDRESS] на виконання робіт від 27 квітня 1981 року, яким виконком Носівської міської ради трудівників дозволяє [PERSON] на земельній ділянці [ADDRESS] побудувати будинок, сарай, санвузол, огорожу; зведений акт вартості будівель та споруд від 26 вересня 1985 року; зведений оціночний акт від 14 грудня 1981 року; акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 19 лютого 1982 року. Саме тому представник позивача звернувся до суду та просив судовим рішенням визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 26 березня 2021 року. Ухвалою суду від 26 березня 2021 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, у якій указав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу за відсутності позивача та представника позивача (а. с. 40). Представник відповідача Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, у якій указала, що Носівська міська рада визнає позовні вимоги [PERSON] та просила справу розглянути за відсутності представника відповідача (а. с. 36). Відповідно до ч. 3 ст. 211 Цивільного-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить судове засідання за відсутності представника відповідача. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва на право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Носівської міської Ради народних депутатів 25 грудня 1991 року жилий будинок по [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а. с. 12). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Вищезазначене свідоцтво на право власності на житловий будинок видане 25 грудня 1991 року на підставі рішення виконкому Носівської міської ради народних депутатів № 183 від 29 листопада 1991 року, тобто вже фактично після ліквідації когоспних дворів. Отже, вищевказане свідоцтво як правовстановлюючий документ не тягне за собою правових наслідків, які б мали виникати для домоволодіння, яке мало статус колгоспного двору. Відповідно до відповіді Носівської міської ради Носівського району Чернігівської області від 08 грудня 2020 року № 14-25/2678 Носівська міська рада не може надати інформацію щодо зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , станом на 15 квітня 1991 року у зв`язку з відсутністю ведення погосподарського обліку в даний період. Записи про реєстрацію в будинковій книзі починаються з 1992 року (а. с. 16). Відповідно до копії дозволу № 46 на виконання робіт від 27 квітня 1981 року виконком Носівської міської ради трудівників дозволяє [PERSON] на земельній ділянці [ADDRESS] побудувати будинок, сарай, санвузол, огорожу (а. с. 17). Підтвердженням того, що [PERSON] здійснював індивідуальне будівництво за вищевказаною адресою також є зведений акт вартості будівель та споруд від 26 вересня 1985 року (а. с. 18), зведений оціночний акт від 14 грудня 1981 року (а. с. 19), акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 19 лютого 1982 року (а. с. 20). Отже, суд робить висновок, що спадкодавець [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що Носівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) складено відповідний актовий запис за № 98, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 7). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За життя [PERSON] склав заповіт, яким земельну ділянку площею 6,24 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Носівської міської ради Носівського району Чернігівської області, заповідав в рівних частках: 1/2 (одну другу) частку - [PERSON] , [INFO] , та 1/2 (одну другу) частку - [PERSON] , [INFO] , та усе інше своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого 11 липня 2019 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Р.Б. (а. с. 51) та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 34). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з довідкою виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області № 1609 від 02 грудня 2020 року станом на 02 травня 2020 року в домоволодінні [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] (а. с. 8). У судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Р.Б. до майна померлого [PERSON] заведено спадкову справу за № 14/2020 (а. с. 44-57). Згідно з копією спадкової справи до майна померлого [PERSON] № 14/2020 спадщину після смерті [PERSON] прийняло троє спадкоємців, які визначені в заповіті, а саме: дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] . Спадкоємиці [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини земельної ділянки площею 6,2424 га кожна. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові заощадження та вклад у відділенні АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Рекухи Р.Б. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємець надав правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок, а саме свідоцтво на право власності на житловий будинок, із якого вбачається, що спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, а з уведенням в дію 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Рекухи Р.Б. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 108/02-31 від 20 листопада 2020 року (а. с. 11). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як зазначалося вище, фактично спірний житловий будинок не мав статусу колгоспного двору, адже свідоцтво на право власності на житловий будинок видане 25 грудня 1991 року, тобто вже після ліквідації колгоспних дворів. У матеріалах справи достатньо доказів того, що спірний житловий будинок належав [PERSON] . Отже, позивачеві з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] . Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 21-23). Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна ринкова вартість спірного будинку станом на 10 вересня 2019 року становить 69998 грн. (а. с. 24). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved