Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що йому на підставі ордеру №87 серії МКВ від 08 жовтня 2005 року, як квартиронаймачу належить квартира [ADDRESS] , й відповідно у даній квартирі він проживає. При цьому, в даній квартирі також значиться зареєстрованою його колишня дружина - [PERSON] , [INFO] , яка вже понад 12 років у квартирі не проживає, участі в утриманні квартири не приймає, не оплачує комунальні послуги. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в квартирі чинить йому, як наймачу квартири, перешкоди, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, у тому числі й шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за її відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Крім того, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, позивачу на підставі ордеру №87 серії МКВ від 08 жовтня 2005 року, як квартиронаймачу належить квартира [ADDRESS] (а/с 5). Так, відповідно до змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. При цьому, враховуючи встановлені обставини, суд вважає що правовідносини, що склалися між сторонами є житловими і врегульовані ст.ст. 71,72 ЖК України. Зокрема, згідно ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст.71 цього кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При цьому, положеннями ст. 71 ЖК України врегульовано право збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Зокрема, згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Таким чином, зі змісту зазначеної норми вбачається, що позбавлення права користування жилим приміщенням може мати місце в тому разі, коли особа мала право на користування жилим приміщенням. Також слід зазначити, що згідно роз`яснень які містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону України щодо оцінки доказів. Як убачається з матеріалів справи, що у спірній квартирі окрім позивача також значиться зареєстрованою відповідачка [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою (а/с 6). Також реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 12), однак як вказує позивач не проживає у квартирі понад 12 років. При цьому, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сім`ї з власником житла, однак відповідачка понад 12 років відсутня за місцем своєї реєстрації, й відповідно в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин її відсутності у спірному житловому приміщенні й відповідно відповідач суду не надала будь-яких належних доказів як на підтвердження свого фактичного проживання у спірній квартирі, так й доказів на підтвердження поважності причин не проживання у спірній квартирі. Крім того, згідно положень ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження майном підлягають захисту, оскільки відповідачка не є власником чи квартиронаймачем, безпідставно значиться зареєстрованою за адресою місцезнаходження спірної квартири, не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить позивачу як квартиронаймачу перешкоди у користуванні майном, а тому права позивача як квартиронаймача зазначеної вище квартири підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний житлове приміщення, але на час розгляду справи протягом тривалого часу в ньому не проживають. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved