Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся із вказаним позовом до суду з вимогою визнати за ними право власності за набувальною давністю на будівлю по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 22.06.99 року укладено договір купівлі-продажу будівлі, загальною площею 34 кв.м. за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрованого 23.04.98 року. Вказував, що вищезазначений договір не був зареєстрований в БТІ м. Києва, проте [PERSON] фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується чужим майном, вони фактично став власником будівлі, тому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити із викладених підстав. Відповідач у судове засідання, не з'явився, надав письмові пояснення, в яких визнав обставини викладені у позові, проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 23.04.98 року [PERSON] отримав Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, а саме павільйону кафе-магазину та літнього майданчику. З 1999 року вказаною будівлею відкрито користується [PERSON] 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, разом з яким вступила в силу норма, передбачена ст. 344 про набувальну давність. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2004 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. З цієї норми випливає, що набувальна давність як спосіб набуття права власності на житло застосовується лише з моменту державної реєстрації житла, тобто це ще одна вимога, яку суд враховує при розгляді вказаної справи, і в даному випадку під час розгляду справи по суті встановлено, що ця вимога не виконана, позивачем належних і допустимих доказів зворотному надано не було. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер Тому суд прийшов до висновку, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, оскільки він не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Як вбачається з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Наявність у [PERSON] Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрованого 23.04.98 року, не є правовстановлюючим документом на спірну будівлю, а лише надає останньому право на отримання такого. У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed