Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

У лютому 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом в якому просили визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Як на підставу позовних вимог вказали, що є власниками житлового будинку по [ADDRESS] . У будинку з 16.02.2002 зареєстровані відповідачі, які в ньому не проживають з 2007 року та в утриманні житла участі не приймають. Як їм відомо відповідачі виїхали на постійне місце проживання за межі України. Так як реєстрація відповідачів у будинку створює перешкоди для позивачів у вільному користуванні та розпорядженні цим житлом, просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом. Ухвалою суду від 19.03.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надали письмові заяви в яких просили справу розглянути за їх відсутності. Позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, відповідачі проти задоволення вимог не заперечували. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу № 1172 від 08.07.2000 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками будинку [ADDRESS] . Із доданої до позовної заяви копії паспорту серії [NUMBER] , виданого Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , вбачається, що остання з 16.02.2002 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно\~статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивачів, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачі, як власники будинку, позбавлені можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою їх нерухомого майна зареєстровано відповідачів, які за вказаною адресою не проживають понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратили право на його користування, а тому позов підлягає задоволенню. У зв`язку із визнанням відповідачами позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу [PERSON] підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з позовом. Інші 50 відсотків судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] з відповідачів в рівних частинах.

Outcome: approved