Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона та її чоловік [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Також у вищезазначеній квартирі зареєстрована їхня донька [PERSON] , яка не мешкає у квартирі з серпня 2018 року, оскільки виїхала до іншого місця проживання, яке наразі позивачці невідоме, відповідачка не несе жодних обов`язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточному ремонті квартири, усі витрати, пов`язані з утриманням житла, несе подружжя [PERSON] . У зв`язку із чим просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 травня 1996 року, виданого Об`єднанням підприємств житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Право спільної приватної власності зареєстроване за ними у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 05.07.1996 року за № 35881. Відповідно до інформації, наданої 22.01.2020 року Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту б/н від 23.01.2020 року, складеного головою КСН «Центральний ІІ», за адресою [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] та її чоловік [PERSON] . Вказаній докази у своїй сукупності свідчать, що відповідачка з 2018 року не проживає за місцем реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачка з серпня 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується письмовими матеріалами справи. За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved