Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] пред`явила зазначений позов до [PERSON] на предмет повернення безпідставно набутих ним коштів в сумі 33 000,00 грн. за нібито проданий, належний йому автомобіль марки Mazda-626», д.н. [NUMBER] , згідно домовленості, оформленої сторонами розпискою від 04 лютого 2018 року, проте не зважаючи на виконання нею домовленостей з оплати за такою угодою, відповідач у червні 2018 року взяв автомобіль в користування і більше не повернув ні коштів, ні автомобіль, а в подальшому виявилося, що автомобіль відповідачу взагалі не належить, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь 33000,00 грн., а також 3% річних за час користування коштами в сумі 2582,14 грн., інфляційні втрати в сумі 4996,16 грн. та покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв і про дату, час і місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 18 лютого 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень, з потребою у витребуванні доказів в ТСЦ МВС № 1242 за ухвалою від 12 березня 2021 року, вимоги якої виконані 29 березня 2021 року. У судове засідання не з`явилися всі учасники справи, і відповідач про причини своєї неявки не повідомила та про розгляд справи в її відсутність не клопотала, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди позивача, від якої 30 березня 2021 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, яка з`ясуванню обставин не перешкоджає. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з повним задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Як встановлено судом 04 лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] досягли усної домовленості про придбання позивачем у відповідача автомобіля марки «Mazda 626», номерний знак [NUMBER] , за ціною 75000,00 грн. зі розстрочкою сплати платежів на 10 місяців по 7500,00 грн. щомісяця, на виконання якої відповідачем складена 04 лютого 2018 року розписка, та 21 червня 2018 року розписка про отримання у лютому 2018 року 7500,00 грн., у березні - 7500,00 грн., у квітні 7500,00 грн., у травні - 7500,00 грн., у червні 3000,00 грн. оригінали яких долучені до матеріалів справи (а.с.5-6, 7). Транспортний засіб відповідачем переданий в користування позивача 04 лютого 2018 року в день передачі першого платежу в сумі 7500,00 грн. У червні 2018 року, користуючись довірою позивача, відповідач взяв в тимчасове користування вказаний транспортний засіб, після чого відмовився повернути автомобіль, як і не повернув сплачені позивачем кошти в сумі 33000,00 грн., обставини чого відповідачем не спростовані та доказів іншого суду не надано. На підставі даних Територіального сервісного центру № 1242 філії регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС від 29 березня 2021 року за вих. № 31/4-1242-392 судом встановлено, що транспортний засіб «Mazda 626», номерний знак [NUMBER] , зареєстрований з 16 липня 2011 року на праві власності за [PERSON] , [INFO] (а.с.33). Таким чином, ні станом на день досягнення домовленості про продаж вказаного автомобіля, ні станом на день розгляду справи автомобіль не належав відповідачу на праві власності. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Таким чином, належить дійти висновку, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладено між сторонами в усній формі, а не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу, а також особою, яка не мала прав продажу вказаного транспортного засобу, у зв`язку з чим такий правочин вважається недійсним згідно ч.2 ст.215 ЦК України . Саме такий правовий висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловив у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 145/145/17, провадження № 61-10089св18, що приймається до уваги судом у цій справі в силу ч.3 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації. Таких висновків суд дійшов відповідно ч.3 ст. 263 ЦПК України з урахуванням правового висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 у справі № 484/740/17. Так, оцінюючи розписку від 04 лютого 2018 року, складену відповідачем на підтвердження виконання домовленості про продаж ним позивачці автомобіля «Mazda 626», номерний знак [NUMBER] , за 75000,00 грн. у розстрочку на 10 місяців, в сукупності з його розпискою від 21 червня 2018 року про розмір і період отриманих від позивача коштів, суд приходить до висновку про те, що розписка від 04 лютого 2018 року є документом, що підтверджує фактичне виконання досягнутих усних домовленостей про купівлю-продаж, проте належна письмова форма з проходженням державної реєстрації сторонами дотримана не була з причин ухилення відповідачем від укладення в належній формі правочину внаслідок приховування ним від позивача обставин дійсної державної реєстрації права власності на транспортний засіб за третьою особою, а відтак, позивач передав своє майно (кошти), вважаючи себе зобов`язаним за недійсним договором, у зв`язку з чим відповідач набув грошові кошти від позивача без будь-якої достатньої для цього правової підстави, тобто безпідставно, що має наслідком для повернення таких коштів відповідачем позивачу у повному обсязі. Крім того, згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, згідно з правилами ч.2 ст.625 ЦК України витрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсація (плати) боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами за перевіреним судом розрахунком, поданим позивачем та не спростованим відповідачем, становитимуть за час прострочення в період з 01 липня 2018 року по 31 січня 2021 року індекс інфляції в розмірі 4996,16 грн. та три відсотки річних в розмірі 2582,14 грн. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог позивача, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню справлений нею судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підстав вищевикладеного,

Outcome: approved