Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 01 липня 1990 року він був прийнятий на роботу на посаду водія в Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Київліфт-5» на Сумську дільницю. Рішенням виконкому Сумської міської ради від 23 липня 1992 року за № 239 квартира [ADDRESS] включена до числа службових та надана електромеханіку-водію [PERSON] 06 квітня 1993 року він отримав ордер № 607 на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . З 03 листопада 1995 року по теперішній час він і його родина у складі двох осіб зареєстровані та постійно проживають в даній однокімнатній квартирі. Зазначає, що у травні 2020 року з метою приватизації квартири [ADDRESS] він звернувся через Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» до виконкому Сумської міської ради про виключення вказаної квартири з числа службових. Проте листом від 03 червня 2020 року за № 1401-15/645 йому відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку з тим, що квартира, у якій він проживає, закріплена за СРБУ «Київліфт-5» і виключити її з числа службових можна лише за клопотанням цієї організації. Посилаючись на обставини того, що підприємство, де він працював, не значиться у реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців як діюча юридична особа, даних про правонаступників немає, що унеможливлює звернення цього підприємства з відповідним клопотанням, іншого житла він та його родина не мають, позивач просить зобов`язати виконавчий комітет Сумської міської ради виключити квартиру [ADDRESS] з числа службових жилих приміщень. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2021 року справу за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Сумської міської ради про зобов`язання вчинити дії передано на розгляд за підсудністю до Зарічного районного суду м. Суми. 18 березня 2021 року справа надійшла до Зарічного районного суду м. Суми. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 13 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву Виконавчого комітету Сумської міської ради з пропуском строку, встановленого судом для подачі відзиву, а також до відзиву не було додано копії його направлення позивачу, у зв`язку з чим ухвало суду від 02 вересня 2021 року відзив Виконавчого комітету Сумської міської ради залишено без розгляду і повернуто відповідачу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Лебединець Н.І. позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач Виконавчий комітет Сумської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки його представника суд не повідомив. Заслухавши думку позивача [PERSON] та його представника адвоката Лебединець Н.І., дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 липня 1990 року був прийнятий на роботу на посаду водія в Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Київліфт-5» на Сумську дільницю (а.с. 37-47). Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 23 липня 1992 року за № 239 квартира [ADDRESS] була включена до числа службових та закріплена за СРБУ «Київліфт-5». Цим же рішенням було затверджено рішення адміністрації від 23 квітня 1992 року № 80 про надання вказаної квартири електромеханіку-водію [PERSON] (а.с. 6). 06 квітня 1993 року позивач отримав ордер № 607 на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). З 03 листопада 1995 року і по теперішній час позивач значиться зареєстрованим у вказаній квартирі. Згідно довідки про склад сім`ї окрім позивача у вказаній квартирі зареєстрована також і його дружина [PERSON] (а.с. 14). Листом від 03 червня 2020 року за № 1401-15/645 Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради повідомило позивачу про те, що квартира [ADDRESS] включена в число службових та закріплена за СРБУ «Київліфт-5». Оскільки виключити жиле приміщення з числа службових можна лише за клопотанням цієї організації, тому позивачу відмовлено у задоволенні його звернення (а.с. 8). За інформацією Головного управління статистики у м. Києві від 16 лютого 2021 року підприємство з назвою Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Київліфт-5» в базі даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України по місту Києву не значиться. Інформація щодо правонаступників вказаного підприємства в базі даних ЄДРПОУ по місту Києва відсутня (а.с. 9). Також відсутня інформація про Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Київліфт-5» і в базі даних ЄДРПОУ по Сумській області (а.с. 60). Згідно з інформаційною довідкою ТОВ «СКС «Консалд» з 01 січня 1977 року Харківське спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Харківліфт» тресту «Укрліфт» перейменоване на Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Київліфт-5» та було підпорядковано Республіканському виробничому спеціалізованому ремонтно-будівельному об`єднанню «Укрліфт». З 12 квітня 1993 року Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Київліфт-5» перейменоване на Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Сумиліфт» та було підпорядковано Державному спеціалізованому ремонтно-будівельному підприємству «Укрліфт». В подальшому Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління «Сумиліфт» було перейменовано в Дочірнє підприємство «Сумиліфт» ЗАТ «Страхова компанія «Страховий капітал». З 02 листопада 2006 року законним володільцем Дочірнього підприємства «Сумиліфт» ЗАТ «Страхова компанія «Страховий капітал» є ТОВ «СКС Консалд», яке було материнським підприємством Дочірнього підприємства «Сумиліфт» ТОВ «СКС Консалд». 17 серпня 2009 року постановою Господарського суду Сумської області Дочірнє підприємство «Сумиліфт» ТОВ «СКС Консалд» визнано банкрутом та ліквідовано як юридичну особу (а.с. 65). За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 11 січня 2010 року внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи Дочірнього підприємства «Сумиліфт» ТОВ «СКС Консалд» на підставі рішення Господарського суду Сумської області від 17 серпня 2009 року про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом (а.с. 67). Як повідомило ТОВ «СКС Консалд» у листі від 11 серпня 2021 року за № 1-08, квартира [ADDRESS] за ТОВ «СКС Консалд» не закріплена та до Виконавчого комітету Сумської міської ради з приводу неї підприємство не зверталось та, відповідно, жодних рішень з даного приводу не приймалось (а.с. 91). У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. Згідно з пунктом 2 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Пунктом 3 цього Положення визначено, що житлове приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Аналогічно, відповідно до частини першої статті 118 ЖК України жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Відповідно до пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження, як облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням (п.п. 5); здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності (п.п. 7); облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності (п.п. 10). У розумінні ст. 118 ЖК України для того, щоб житлове приміщення набуло статусу службового, міська рада на підставі клопотання адміністрації певного підприємства повинна прийняти рішення про включення житла до числа службових. Саме у зв`язку з таким рішенням службове житлове приміщення закріплюється, як службове за певним підприємством. Виходячи з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] була включена до числа службових та закріплена за СРБУ «Київліфт-5» на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 23 липня 1992 року за № 239. Цим же рішенням було затверджено рішення адміністрації від 23 квітня 1992 року № 80 про надання вказаної квартири електромеханіку-водію [PERSON] (а.с. 6, 78-79). Водночас, Виконавчому комітету Сумської міської ради належать делеговані функції з обліку житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, що втілено в положеннях в ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тягар доказування у цивільному процесі покладається на відповідача, зокрема, у даному спорі на виконавчий комітет Сумської міської ради, де закумульовано всі відомості щодо спірного жилого приміщення, включаючи архівну інформацію. Однак, під час розгляду даної справи відповідачем не надано доказів щодо актуальності правого стану спірного жилого приміщення як службового, як і не надано відомостей про юридичне існування підприємства (з абревіатурою СРБУ «Київліфт-5») або відомостей щодо його правонаступника, що давало би підстави обліковувати за вказаним підприємством спірне житло як службове. Водночас, з наявних в матеріалах справи документах вбачається, що СРБУ «Київліфт-5» не існує як юридична особа і дані щодо правонаступників вказаного підприємства відсутні, у тому числі, з офіційного джерела - Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, в матеріалах справи відсутні дані щодо певного підприємства (або його правонаступника), яке використовує спірне житлове приміщення (квартиру [ADDRESS] ) як службове. Отже, склалася така ситуація, при якій спірна квартира [ADDRESS] без підтверджених відповідних правових підстав обліковується як службова жила площа за неіснуючою організацією, що не може здійснювати жодних управлінських функцій відносно цієї квартири, у тому числі і щодо ініціації питання про виключення житла зі статусу службового. При такій ситуації, коли підприємства не існує, виконавчий комітет міської ради мав впорядкувати актуальний статус цього житла з прийняттям відповідних рішень з використанням делегованих повноважень, унормованих ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» щодо обліку житлового фонду і контролю, у тому числі і за службовим житловим фондом. На думку суду, позивач, який зареєстрований та проживає у цій квартирі [ADDRESS] , наданій йому у зв`язку з роботою у 1992 році, більше 25 років і, за таких умов, має право на задоволення потреб у житлі та збереженні житла на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у вигляді приватизації вказаної квартири. Однак, перешкодою для цього є формально закріплений статус спірного житла, як службового, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). За роз`ясненнями Великої Палати Верховного Суду, що міститься в п. 80 постанови від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. У даному випадку порушення прав позивача пов`язано із позбавленням можливості реалізувати своє право на отримання квартири, що є власністю територіальної громади м. Суми в особі Сумської міської ради, у свою власність, що гарантовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». За положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначає частина друга вказаної статті. В абзаці дванадцятому цієї частини передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (п.п. 92-94), від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. На думку суду, заявлена позивачем вимога щодо виключення квартири з числа службової жилої площі, за умови доведеного у даній справі факту вичерпання позивачем усіх заходів з відновлення своїх прав в досудовому порядку, з урахуванням відсутності правового механізму виведення житла з числа службового за ініціативи наймача/членів його сім`ї, а також за відсутності даних про підприємство, що використовує спірне житло як службове не порушує приписи законодавства України і не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У даній справі відповідачем не доведено актуальності для відновлення прав позивача іншим способом захисту, аніж той, що заявлений ним у позовній заяві у формі вимоги виключення житла з числа службового. За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивача порушене з боку відповідача та підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача виключити квартиру [ADDRESS] з числа службових жилих приміщень. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки позов задоволено, тому на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн (2270 грн * 0,4).

Outcome: approved