Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.08.2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки нежитлові приміщення, що складають дільницю глянсування меблів меблевого цеху №3, загальною площею 990,0 кв.м., що знаходяться за адресою м. Чернівці, вул. Донбасівська, 1 та належать ТОВ «Лістех», з правом банку на продаж вказаного обєкту нерухомості. З метою отримання правовстановлюючих документів на зазначені нежитлові приміщення та реалізації свого права на продаж предмету іпотеки, позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу від 10.12.2003 року та договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності від 08.02.20006 року. Вказував на те, що відповідач відмовила у видачі вказаних правовстановлюючих документів, посилаючись на вимоги ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат» у звязку з тим, що такі документи можуть бути видані особам щодо яких вчинялись нотаріальні дії або за їх дорученням іншим особам. Вважає такі дії відповідача безпідставними, оскільки рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки надано банку право вчиняти усі необхідні дії для продажу предмету іпотеки, крім того вимоги ст. 38 Закону України «Про іпотеку» відповідно до яких наявність в іпотекодержателя права продажу предмету іпотеки дозволяє йому отримувати усі документи, які необхідні для такого продажу, є пріоритетними над вимогами ст. 53 Закону України «Про нотаріат», як такі, що прийняті пізніше. Також, як на підставу задоволення своїх позовних вимог посилався на те, що ст. 49 Закону України «Про нотаріат» містить вичерпний перелік підстав для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій при цьому така відмова у звязку з неоднозначним розумінням нотаріусом рішення суду законом не передбачена, а тому відмова відповідача у видачі дублікатів правовстановлюючих документів від 30.08.2010 року є незаконною. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, просив визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з підстави неоднозначного розуміння рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.08.2010 року; зобовязати приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] видати ПАТ КБ «ПриватБанк» дублікат договору купівлі-продажу від 10.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі №14036 та дублікат договору купівлі-продажу про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності від 08.02.2006 року, зареєстрований в реєстрі №980 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON]; повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір в сумі 689 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала, надала суду пояснення аналогічні її змісту ат просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила, проте направила до суду письмові заперечення в яких просила в задоволенні позову відмовити з підстав його необґрунтованості та не вірного трактування позивачем норм ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також вимог ст.ст.8,49,53 Закону України «Про нотаріат». Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити та стягнути з позивача на користь держави судовий збір в сумі 689 грн. 00 коп., виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.08.2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №Е/V06640, № Е/V06660, Е/V06639 від 18.04.2006 року звернути стягнення на нерухоме майно, що належить ТОВ «Лістех» на праві власності, а саме: нежитлові приміщення, що складають дільницю глянсування меблів меблевого цеху №3, загальною площею 990,0 кв.м. та складаються з приміщень: 1) Тамбур 1-9, пл. 20,7 кв. м.; 2) вентиляційна 1-10, пл. 7,1 кв. м.; 3) цех 1-11, пл. 816,5 кв. м.; 4) приміщення 1-12, пл.10,9 кв.м.;5) коридор 1-13, пл. 6,9 кв.м.; 6) побутове приміщення 1-14, пл.23,5 кв.м.; 7) побутове приміщення 1-15, пл. 31,4 кв. м.; 8) побутове приміщення 1-16 пл.23,5 кв.м.; 9) побутове приміщення 1-17 пл. 38,6 кв. м.; 10) побутове приміщення 1-18, пл. 10,9 кв. м., що знаходяться за адресою м. Чернівці вул. Донбасівська 1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50 (код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені позивача договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а/с 3). Як вбачається зі змісту постанови приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] від 15.01.2016 року №6/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу дублікатів правовстановлюючих документів, а саме договору купівлі-продажу від 10.12.2003 року та договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності від 08.02.2006 року предметом яких були вказані вище нежитлові приміщення на які рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.08.2010 року звернено стягнення на користь позивача з правом укладення від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу (а/с 5). Вказаною постановою відповідача було відмовлено у задоволенні такої заяви на підставі ст.ст. 8,53 Закону України «Про нотаріат» у звязку з тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не був стороною зазначених правочинів. Відповідно до п. 8 ч. 1\~ст. 34 Закону України «Про нотаріат» \~нотаріуси видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат», \~у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні ч.5\~ ст. 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Таким чином, дублікат документа видається лише у разі втрати або зіпсування оригіналу. Як вбачається з матеріалів справи, а також пояснень представника позивача в судовому засіданні, банк звернувся з заявою про отримання дублікату договору купівлі-продажу та договору про виділ частки із майна не у зв'язку з втратою або зіпсуванням цих документів, а з метою продажу нежитлових приміщень як предмета іпотеки на підставі рішення суду, а такі підстави надання дубліката документа Законом не передбачені. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач був стороною договорів про видачу дублікатів яких він звернувся з заявою до відповідача. Таким чином нотаріус, відмовляючи банку у видачі дублікатів договорів купівлі-продажу від 10.12.2003 року та про виділ частки із майна від 08.02.2006 року правильно керувалася положеннями ст. 8 та ст. 53 Закону України «Про нотаріат», якими не передбачено видачу дубліката документу іпотеко держателю, який не є стороною правочину. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.08.2010 року, проте в резолютивній частині вказаного рішення відсутнє зобовязання про видачу нотаріусом [PERSON] дублікату договорів купівлі-продажу від 10.12.2003 року та про виділ частки із майна від 08.02.2006 року, а також вказаним рішенням суду не надано банку права витребовувати такі документи у нотаріуса. Безпідставними також є посилання позивача на норми ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки вказано статтею передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та встановлено порядок реалізації такого права, проте дана норма не надає позивачу право витребовувати у нотаріуса дублікати договорів, стороною яких він не був. Крім того, п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії в інших випадках передбачених законом. Таким чином, підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій не є вичерпними. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 689 грн. 00 коп., виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви не майнового характеру для юридичних осіб ставка судового збору встановлюється з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати, що становить 1378 грн. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір в сумі 689 грн. 00 коп. відповідно до платіжного доручення №ВОК36В0ВQF3 від 26.01.2016 року (а/с 10). Крім того, позивачем додано до матеріалів справи два екземпляри вказаного платіжного доручення №ВОК36В0ВQF3 від 26.01.2016 року, які є ідентичними та не відрізняються між собою (а/с 10,11). Таким чином, позивачем не доведено, що ним було сплачено судовий збір в повному обємі, оскільки у справі наявні докази лише щодо сплати ним судового збору в розмірі 689 грн. 00 коп. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі\~розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (статті 191\~ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень\~статті 88 \~ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без\~розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК. Таким чином, недоплачена частина судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved