Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, треті особи - АТ «ОТП Банк», приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. В обґрунтування власної позиції позивач пояснювала, що вона та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, як зазначає позивач, подружжям за рахунок сімейних коштів та спільними зусиллями було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , яка на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2005 року була зареєстрована за [PERSON] . Крім того, у період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , 2009 року народження, який є дитиною-інвалідом. Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини. Проте, відповідач ухиляється від виконання рішення суду, аліменти не сплачує. Сума заборгованості відповідача зі сплати аліментів станом на 01 липня 2020 року становить 62 500 гривень. У зв`язку із погіршенням відносин сторін, різних поглядів на життя, непорозуміння та неможливістю в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно спільного користування спільним, на думку позивача, сумісним майном, та з огляду на те, що у відповідача наявна заборгованість із сплати аліментів, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, в якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м.; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, відзив до суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку статті 211 частини 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Треті особи представник АТ «ОТП Банк», приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович у відкрите судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із статтею 280 частиною 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторони позивача за суттю спору і підставами звернення до суду, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року шлюб, зареєстрований 24 вересня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1453, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2 500,00 гривень щомісячно, починаючи з 01 червня 2018 року й до досягнення ним повноліття, тобто до [INFO] . Як убачається з Єдиного реєстру судових рішень, вищевказане заочне рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 22 липня 2020 року за виконавчим провадженням №58641414, постановленим державним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гуйван А.П., установлено розмір заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] станом на 01 липня 2020 року у розмірі 62 500,00 гривень. Як убачається із постанови держаного виконавця за виконавчим провадженням №58641414 від 09 червня 2020 року, на [PERSON] за невиконання рішення суду накладено штраф у розмірі 12000,00 гривень. Крім того, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за інформаційною довідкою №217853678 від 27 липня 2020 року на квартиру [ADDRESS] 21 травня 2020 року накладено арешт приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. за виконавчим провадженням №60894115. Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зокрема, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказане майно було зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11 січня 2006 року за №21 у книзі 580пр-193. Технічний паспорт на вказане майно виданий КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 17 грудня 2007 року на ім`я [PERSON] . Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення у Малиновському районі м. Одеси від 04 червня 2020 року №2092 [PERSON] отримує допомогу малозабезпеченим сім`ям, призначену на період з 01 жовтня 2019 року до 30 червня 2020 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] Управління соціального захисту населення у Малиновському районі м. Одеси [PERSON] є інвалідом з дитинства, законним представником є [PERSON] . Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд звертає увагу на наступне. Як визначають частини 2, 4 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зважаючи на частини 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами 1, 4 статті 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що до спірних відносин належить застосувати положення статті 61 СК України. Отже, визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] є законним та обґрунтованим. Як передбачає частина 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При визначенні частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності суд зважає на положення статті 70 СК України, згідно з якими частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною 2 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Утім, слід звернути увагу, що окрім того, що при вирішенні спору про поділ майна суд може, а не зобов`язаний, відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, слід звернути увагу саме на сукупність доказів, які підтверджують ці обставини. На підтвердження даних обставин стороною позивача надано докази, які дійсно підтверджують те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів на утримання дитини, які стягнуті за рішенням суду. Проте, слід зазначити, що згідно із частинами 1, 2 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, суд зазначає, що наявність доказів, що підтверджують лише заборгованість відповідача зі сплати аліментів на дитину у розмірі 62 500,00 гривень станом на з 01 липня 2020 року не є підставою для того, щоб відступити від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. Ураховуючи відсутність шлюбного договору та будь-якої іншої домовленості між сторонами, суд вважає, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становить 1/2. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Як випливає з положень пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідні з частинами 1, 2 статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Матеріали справи свідчать, що питання про отримання грошової компенсації однією зі сторін за частку квартири між [PERSON] та [PERSON] не вирішувалось. Погодження компенсаційних виплат не є можливим. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та/або немайнового статусу, у зв`язку з чим законний інтерес позивача підлягає захисту. Перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про часткове задоволення заявленого позову та визнання по Ѕ частки на спірне майно за кожним із сторін. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову [PERSON] , суд частково покладає судові витрати на [PERSON] та стягує з відповідача на користь держави судові витрати: суму неоплаченого судового збору в розмірі 3000,00 гривні.

Outcome: partial