Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства, з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним, в даній квартирі зареєстрована колишня невістка [PERSON] 1973р.н. та її дочка [PERSON] [INFO] У 1995 р. його син [PERSON] розлучився зі своєю дружиною [PERSON] та виїхав на постійне місце проживання до м. Москва Російської Федерації. [PERSON] після розлучення з її сином вдруге вийшла заміж та переїхала з дочкою до свого нового чоловіка у м. Бориспіль Київської області. Про фактичне місцезнаходження [PERSON] та її дочки [PERSON] йому невідомо, так як після розлучення вони не підтримували стосунки. Комунальні служби, що надають послуги позивачу по утриманню його квартири в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 6 осіб, (хоча в квартирі по факту проживають 4 особи) та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів. Позивач не бажає оплачувати комунальні платежі за відповідачів, оскільки вони не проживають в квартирі. Тому просили визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явився, надіслав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. За згодою письмовою згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтями 71, 72 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ордером №017264 від 06.01.1984 року. Відповідачі в будинку не з'являються, їх перебування не відоме, речі відповідачів в будинку позивача відсутні. Відповідачі в будинку не проживають, не несуть витрат по її утриманню, незважаючи на те, що вони залишилась зареєстрованим за даною адресою. У зв'язку з тим, що відповідачі зареєстровані в будинку за вищевказаною адресою позивач вимушений нести додаткові витрати на утримання будинку та сплати комунальних платежів. Факт відсутності відповідачів: [ADDRESS]., що підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 25.10.2015 року, від 20.01.2015 року, від 23.07.2015 року, від 29.01.2016 року та актом від 22.08.2016 року Чабанівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. З огляду на вищевикладене, та

Outcome: approved