Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У поданій до суду заяві, уточненій заявою від 15 липня 2016 року, позивач [PERSON] просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на автомобіль марки «Volkswagen Vento» (1993 р.в.) д.н.з. «ВК9643АН» вартістю 73770 грн., автомобіль марки «DAF XF 95.380» (2005 р.в.) д.н.з. «ВК7606ВК» вартістю 421380,70 грн., напівпричіп марки «SCHMITZ SPR27» (2006 р.в.) д.н.з. «ВК2919ХТ» вартістю 319798,29 грн., автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (2003 р.в.) д.н.з. «ВК1290ВІ» 169367,35 грн., причіп марки «Orten» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК9209ХХ» вартістю 87874,13 грн. та матеріали, використані для ремонту квартири по вул.Заводська 3/30 у м.Здолбунів Рівненської області. За відповідачем [PERSON] просить визнати право власності на автомобіль марки «Mersedes-Benz 609D» (1990 р.в.) д.н.з. «ВК2979АХ» вартістю 110655 грн., автомобіль марки «DAF 95360» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК8204ВА» вартістю 175537,71 грн., автобус марки «MAN 12.220» (2007 р.в.) д.н.з. «ВК5513ВЕ» вартістю 831709,10 грн., мисливську рушницю марки «ТОЗ-34Р» 12 калібру №0711803 вартістю 17000 грн., мисливську рушницю «Huglu 104А» 12 калібру №03/2922 вартістю 23750 грн., пристрій для відстрілу гумових куль «ПМР 9 калібру» №ХК022722» вартістю 15281 грн. та матеріали, використані для ремонту гаража по вул.Я.Мудрого, 21 у м.Здолбунів Рівненської області. Судові витрати по справі просить поділити порівну між сторонами. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що дане майно сторонами набуте під час шлюбу та у добровільному порядку відповідач відмовляється його поділити. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних мотивів, а позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнали та просять відмовити за безпідставністю. Відповідач та його представник позовні вимоги за первісним позовом не визнали та повністю підтримали зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю, який просять задоволити повністю, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом покликаються на те, що автобус марки «MAN 12.220» (2007 р.в.), напівпричіп марки «SCHMITZ SPR27» (2006 р.в.) та автомобіль марки «DAF XF 95.380» (2005 р.в.) придбані ним за позичені у [PERSON] кошти в сумі 140000 доларів США для подальшого використання цих транспортних засобів у підприємницькій діяльності. Оскільки позивач не заперечує факту отримання ним позики, однак заперечує щодо спільного повернення таких грошових коштів через відсутність її згоди на отримання такої позики, яку особисто повернув частково, він змушений самостійно нести тягар по поверненню [PERSON] решту позики з урахуванням 3% річних за прострочення виконання зобовязання на загальну суму 3335239 грн. За таких обставин придбані ним за рахунок коштів третіх осіб вказані транспортні засоби, а також подаровані йому батьком та друзями мисливські рушниці і придбаний після фактичного припинення з [PERSON] шлюбних стосунків пістолет ПМР не можуть бути предметом поділу спільного майна подружжя, є його особистою власністю. Пропонує виділити йому зі спільної власності автомобілі [NUMBER]» та «Volkswagen Transporter» д.н.з. «ВК1290ВІ», а [PERSON]А автомобілі марки «Volkswagen Vento» (1993 р.в.) д.н.з. «ВК9643АН», «Mersedes-Benz 609D» (1990 р.в.) д.н.з. «ВК2979АХ», причіп марки «Orten» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК9209ХХ» та речі побутового використання загальною вартістю 19000 грн. (нетбук, хлібопічку, кухонний комбайн, телевізор, праску, меблевий куток-диван двоспальний). Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами визнає повністю. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON]К у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Представник третьої особи із самостійним вимогами позов [PERSON], уточнений заявою від 03 березня 2017 року, про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 3335239 грн. підтримав повністю та просить задоволити повністю. В обґрунтування покликається на те, що за укладеними договорами позики від 15 січня 2013 року та від 30 липня 2014 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти на загальну суму 140000 доларів США строком до 15 січня 2016 року та 30 липня 2016 року відповідно. На підтвердження отримання позики відповідач надав письмові розписки у присутності свідків, в якій визначена сума позики та строки повернення, проте в установлений строк кошти повністю не були повернуті. Оскільки [PERSON] на час отримання позики перебував у шлюбі з [PERSON], то при поділі їх майна слід врахувати наявний борг подружжя, який остання не визнає. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, показання свідків, зясувавши обставини та дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов такого висновку. Спірні правовідносини виникли у звязку з поділом майна подружжя, а саме між [PERSON] та [PERSON], які з 19 липня 2003 року по 18 грудня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними свідоцтвами. Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Згідно положень ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. З розяснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року). Установлено, що під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль марки «Volkswagen Vento» (1993 р.в.) д.н.з.«ВК9643АН», автомобіль марки «DAF 95360» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК8204ВА», причіп марки «Orten» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК9209ХХ», автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (2003 р.в.) д.н.з. «ВК1290ВІ» грн., автомобіль марки «Mersedes-Benz 609D» (1990 р.в.) д.н.з. «ВК2979АХ», що не оспорюється сторонами. А відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що на придбання мисливської рушниці марки «ТОЗ-34Р» 12 калібру він давав [PERSON] гроші, а останній вже купляв собі рушницю сам. А свідок [PERSON] показав, що подарував належну йому мисливську рушницю «Huglu 104А» 12 калібру [PERSON] на день народження, але яким чином відбувалося її переоформлення не пам'ятає. При цьому належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів набуття [PERSON] мисливської рушниці марки «ТОЗ-34Р» 12 калібру №0711803 та мисливської рушниці «Huglu 104А» 12 калібру №03/2922 на підставі договору дарування, а також придбання під час припинення фактичних сімейних стосунків за особисті кошти пристрою для відстрілу гумових куль «ПМР 9 калібру» №ХК022722» позивач за зустрічним позовом не надав. Доводи [PERSON], що рушниці та пристрій для відстрілу гумових куль через відсутність у [PERSON] відповідного дозволу є речами індивідуального користування є помилковими, а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (Постанова Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року по справі №334/5907/14-ц). Наявність боргових зобовязань, що виникли в інтересах сім'ї, [PERSON] заперечує та з цих підстав вимоги третьої особи про стягнення сум отриманої [PERSON] позики не визнавала, мотивуючи отримання та використання такої позики в особистих невідомих їй цілях, у звязку з чим вимоги [PERSON] були змінені. Так, з письмової розписки [PERSON] вбачається, що 15 січня 2013 року він отримав позику у [PERSON] в сумі 100000 доларів США на придбання автобуса МАН12220, 2007 року випуску для використання у підприємницькій діяльності строком на 3 роки, зобовязавшись повернути кошти до 15 січня 2016 року. Крім того, з письмової розписки [PERSON] вбачається, що 30 липня 2014 року він отримав позику у [PERSON] в сумі 40000 доларів США на придбання вантажного автомобіля для використання у підприємницькій діяльності строком на 2 роки, зобовязавшись повернути кошти до 30 липня 2016 року. Указані обставини позики грошей підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Свої зобов'язання перед позивачем [PERSON] порушив та борг повернув лише частково в сумі 20000 доларів США, що останнім не заперечується та доказів належного виконання свого боргового зобов'язання перед кредитором не надав. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З представленого розрахунку, правильність якого відповідачем не оспорюється, станом на 03 березня 2017 року заборгованість [PERSON] за договорами позики та по процентах за прострочення виконання зобовязань становить 3335239 грн. А тому вимоги третьої особи є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. З висловленої у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року правової позиції по справі № 6-486цс16 вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60, 61 СК України. Обставини зайняття підприємницькою діяльністю сторонами не заперечуються. Належних та допустимих доказів набуття подружжям за спільні сумісні кошти або спільною працею такого рухомого майна як автобус марки «MAN 12.220» (2007 р.в.) д.н.з. «ВК5513ВЕ» вартістю 831709,10 грн., напівпричепа марки «SCHMITZ SPR27» (2006 р.в.) д.н.з. «ВК2919ХТ» вартістю 319798,29 грн., автомобіль марки «DAF XF 95.380» (2005 р.в.) д.н.з. «ВК7606ВК» вартістю 421380,70 грн. загальною вартістю 1572888 грн. 09 коп. [PERSON] не надала. А покликання відповідача за зустрічним позовом на отримання достатнього доходу від підприємницької діяльності не спростовують встановлені судом обставини отримання [PERSON] позики на загальну суму 140000 доларів США та придбання спірних транспортних засобів за позичені у третіх осіб кошти для використання їх у підприємницькій діяльності. А тому позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] в частині визнання указаних вище транспортних засобів особистою приватною власністю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Проводячи поділ спільного майна подружжя суд виходив із встановленої висновком експерта №3.3-19/16 від 22 березня 2016 року вартості автомобіля марки «DAF 95360» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК8204ВА», яка становить 175537,71 грн., причіпа марки «Orten» (1996 р.в.) д.н.з. «ВК9209ХХ» - 87874,13 грн., автомобіля марки «Volkswagen Transporter» (2003 р.в.) д.н.з. «ВК1290ВІ» - 169367,35 грн. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ст.60 ЦПК України). За відсутності доказів про дійсну вартість автомобіля марки «Volkswagen Vento» (1993 р.в.) д.н.з. «ВК9643АН», автомобіля марки «Mersedes-Benz 609D» (1990 р.в.) д.н.з. «ВК2979АХ» , який знаходиться у третіх осіб, мисливської рушниці марки «ТОЗ-34Р» 12 калібру, мисливської рушниці «Huglu 104А» 12 калібру, пристрою для відстрілу гумових куль «ПМР 9 калібру», незважаючи на сприяння судом всебічному і повному зясуванню цих обставин у відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України шляхом проведення товарознавчої експертизи, суд при поділі майна виходить з визначеної позивачем їх вартості згідно наявної в мережі «Інтернет» інформації та не оспореної відповідачем. Водночас, вартість матеріалів, використаних подружжям за час шлюбу для ремонту квартири по вул.Заводська 3/30 у м.Здолбунів Рівненської області, що належить [PERSON] на праві особистої власності, та матеріалів, використаних для ремонту гаража по вул.Я.Мудрого, 21 у м.Здолбунів Рівненської області, що належить [PERSON], які позивач за первісним позовом просить поділити як спільну сумісну власність, не визначена, а тому в цій частині позовні вимоги є недоведеними. Не представлені [PERSON] і докази наявності на даний час указаних ним речей побутового використання (нетбук, хлібопічку, кухонний комбайн, телевізор, праску, меблевий куток-диван двоспальний), які [PERSON] заперечуються, а тому не можуть бути предметом поділу між подружжям та в цій частині у задоволенні вимог позивача за зустрічним позовом слід відмовити за недоведеністю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є за первісним та зустрічним позовами є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а позов третьої особи із самостійними вимогами задоволенню повністю. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З долучених до справи квитанцій вбачається, що позивачем за первісним позовом при подачі позову сплачено 243, 60 грн. судового збору та понесені витрати на проведення судової експертизи в сумі 1015,20 грн., а тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача половина цих витрат в сумі 629,40 грн. (243,60 + 1015,20/2). Крім того, виходячи з вартості поділеного між сторонами майна з позивача та відповідача за первісним позовом підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір в сумі по 1705, 20 грн. з кожного (3654-243,60/2). Також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь третьої особи понесені ним судові витрати в сумі 6890 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved