Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказувала, що зазначена вище квартира належить їй на праві спільної часткової власності з [PERSON] . Відповідач [PERSON] є її колишньою невісткою та колишньою дружиною її сина - [PERSON] , а малолітня дитина [PERSON] є їх спільною дочкою. Шлюб із [PERSON] та [PERSON] було розірвано 21.11.2014 року на підставі рішення суду, а відповідач з донькою в квартирі фактично не проживають з травня 2014 року. При цьому комунальні послуги відповідач не сплачує, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Факт не проживання відповідача у квартирі з травня 2014 року підтверджується Актом, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченим ТОВ «УЮТ 2011» м. Кривого Рогу від 19.11.2019 року. Ухвалою судді від 16.01.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24.07.2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, у якому зазначено, що вона не погоджується із позовом, вважає його безпідставним. Позивач по справі є співвласником Ѕ частини квартири, в якій зареєстровані відповідач та малолітня дочка [PERSON] , а співвласником іншої Ѕ частини квартири є третя особа [PERSON] , який є батьком малолітньої дочки і згідно законодавства зобов`язаний виховувати, забезпечувати її матеріально і житлом. Дитина зареєстрована на житловій площі батька. Крім того, співвласник квартири [PERSON] створив для відповідача та малолітньої дочки умови, які унеможливлюють проживання в спірній квартирі, оскільки почав вживати наркотичні засоби, та приводити в квартиру сумнівних осіб, які разом з ним в квартирі вживали наркотичні засоби. В травні 2014 року вона дійсно з дитиною покинула квартиру через неможливі умови для проживання, та навіть після прохання повернутися та обіцянок змінити поведінку, колишній чоловік продовжував вживати наркотичні засоби та застосовувати до неї фізичне насилля. Іншого житла у них з дитиною немає. Позивач в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі. Представник третьої особи - виконкому Тернівської районної у місті ради в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву від 26.02.2020 року про розгляд справи за його відсутності. Проти позовних вимог щодо малолітньої дитини [PERSON] заперечує, вимоги щодо [PERSON] залишає на розсуд суду. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Зазначили, що у відповідача та дитини іншого житла немає, батько дитини не сплачує аліменти та має велику заборгованість. Вважає, що вона має право на проживання у вказаній квартирі, оскільки здійснювала там ремонт, однак її фактично вигнали з квартири, а тому вона не проживала там з поважних причин. Вважає, що батько повинен забезпечувати свою дитину житлом. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, заслуховує усні пояснення сторін. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності квартира [ADDRESS] по Ѕ частки кожному (а.с. 7). Відповідач [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] зареєстровані у даній квартирі, про що свідчить довідка № 123 від 15.11.2019 р. (а.с. 10). Про те, що відповідач [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] з травня 2014 року не проживають у квартирі позивача свідчить долучений до позову Акт від 19.11.2019 р., затверджений ТОВ «УЮТ-2011» (а.с. 9). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Окрім наведеного, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як вбачається із довідки НоваКОМ №84 від 15.11.2019 року на особовий рахунок [PERSON] нараховуються комунальні платежі, зокрема наявний борг за опалення та утримання прибудинкової території. Відповідачем [PERSON] оплата комунальних послуг не здійснюється. Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 21.11.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином з 2014 року відповідач [PERSON] не є членом сім`ї ані позивача, ані третьої особи. Виходячи з викладеного, положення ст. 405 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню. Окрім того, не підлягають застосуванню і положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, оскільки вказані положення регулюють правовідносини з наймачем квартири та його членами сім`ї, а не з власником квартири. Отже, строк та поважність причин не проживання [PERSON] у спірній квартирі у даному випадку не мають правового значення, оскільки порушене право власника на користування і розпорядження своїм майном підлягає захисту у будь-який час та від будь-яких осіб. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Таким чином, у цій справі, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20. Частиною 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У прохальній частині позовної заяви [PERSON] ставить питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Так, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. При цьому, слід зауважити, що п. 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб від 16 січня 2003 року, згідно якого «на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням чи права власності на квартиру, особа знімається з реєстраційного обліку», на який посилається позивач, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки цей порядок втратив чинність з 2016 року. Разом з тим, відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаних положень закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) зняття з реєстрації місця проживання особи 5) визнання особи безвісно відсутньою; 6) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а таке рішення суду не буде підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником права володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Таким чином,

Outcome: partial