Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У позові [PERSON] вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою, окрім нього, зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яких не було знято з реєстрації при укладенні договору дарування квартири. З відповідачами у них була усна домовленість, що протягом одного місяця після реєстрації договору дарування від 24.08.2019 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б.І. Відповідачі понад рік за вказаною адресою не проживають, не надають жодної допомоги на утримання житлового приміщення, не сплачують комунальні платежі, чим створюють йому перешкоди, пов`язяні з володінням, користуванням та розпорядженням цим нерухомим майном, а також він не може розпорядитися квартирою на власний розсуд. Враховуючи, що відповідачі не проживають у квартирі позивача, комунальних послуг не сплачують, а також він не може оформити субсидію, позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, але подав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задоволити. Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать відповідні поштові повідомлення, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин неявки та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з зазначеними обставинами, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенні внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 90/100 квартири [ADDRESS] , що стверджується Договором дарування та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З копії будинкової книги та відомостей підрозділу УДМС України у Волинській області вбачається, що у даній квартирі зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачі у спірному приміщенні не проживають понад 1 рік, тобто з моменту укладення договору дарування квартири, і жодним чином не беруть участі в її утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг. Місце їх знаходження невідоме. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Оскільки відповідачі понад рік не проживають у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати їх такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 280 грн. 26 коп. з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: approved