Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

У лютому 2017 позивач звернулася до Апеляційного суду м. Києва щодо визначення підсудності зазначеної позовної заяви, після уточнення позовних вимог просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон з малолітньою особою [PERSON], без згоди та супроводу її батька [PERSON], а саме до Швейцарії з 03.02.2018 на період 180 днів, посилаючись на ті підстави, що між сторонами було укладено шлюб в якому у них народилася дочка [PERSON], однак відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає, аліменти не сплачує, проживає окремо на тимчасово окупованій території, будь-який зв'язок у позивача з відповідачем відсутній, як наслідок вона не може отримати від нього будь-яку згоду чи то на виїзд із дитиною за кордон чи то на перетин адміністративного кордону. У судовому засіданні позивач просила надати дозвіл на вивезення неповнолітньої доньки на тимчасове вивезення за кордон. Відповідач в судове засідання не з'явилися, повторно про день, час та місце розгляд усправи повідомлений належним чином шляхом оголошення у пресі «Урядовий кур'єр» №175 від 19.09.2017 (а.с. 41) та оголошення на сайті (а.с. 48). Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі 14.09.2012, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.06.2017 розірвано (а.с. 35). У вказаному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2016 призначено стягнення аліментів з відповідача на доньку [PERSON], [INFO] у розмірі 1500 грн 00 коп. (а.с. 34). На підставі запрошення позивач просить одноразовий виїзд за кордон до Швейцарії із малолітньою дочкою [PERSON] [INFO] до тітки [PERSON], [INFO] на період з 03.02.2018 по 02.08.2018 без згоди батька (а.с. 42-45). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ЦК України). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженої постановою Кабіну Міністрів України від 27.01.1995 №57 зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved