Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК Новий Зір», [PERSON] , згідно з яким просив суд: стягнути з ТОВ «ОК Новий Зір» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] , головного лікаря медичних центрів ТОВ «ОК Новий Зір» моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] з дитинства має складні вади зору, знаходиться під наглядом лікарів-окулістів з шкільного віку з діагнозом - складний гіперметропічний астигматизм, амбліопія правового ока, простий гіперметропічний астигматизм лівого ока, а з 2003 року отримав ІІІ групи інвалідності. У зв`язку з зазначеним, тобто через значні проблеми із зором, 16.02.2006 року позивач звернувся до приватної клініки ТОВ «ОК Новий Зір», з яким у той же день уклав Договір № 9732/06 про надання платної медичної послуги. При цьому, позивач зауважує, що оскільки встановлення ІОЛ-кришталику, яке йому запропонували відразу після проведення відповідних медичних обстежень, коштувало 10 000,00 грн., він, не маючи таких грошей, погодився на іншу пропозицію лікарів, а саме - операцію факоемульсифікації з імплантацією складної ІОЛ. Вкаує, що з перших днів після вищенаведеної операції, яка була проведена лікарем [PERSON] 07.03.2006 року, у нього відбулися ускладнення та порушення зору, що, як наслідок, стало причиною встановлення йому ІІ групи інвалідності. Крім того, внаслідок проведення цієї операції [PERSON] посилається на те, що він був змушений неодноразово звертатися по лікарях та лікувальних закладах, про що свідчать додані до позову копії відповідних виписок та історій хвороб. Натомість, незважаючи на неодноразові звернення позивача до ТОВ «ОК Новий Зір» щодо порушення умов укладеного договору та права на кваліфіковану медичну допомогу, останнім було запропоновано лише провести ще одне хірургічне втручання. За вказаних обставин, а також посилаючись на неналежне лікування та повне ігнорування відповідачами умов договору, позивач вважає, що останні зобов`язані відшкодувати йому моральну шкоду, яка, в свою чергу, відобразилася у фізичному болі та глибоких моральних стражданнях, спричинених тривалим розладом здоров`я та непрацездатністю. Ухвалою від 01.04.2019 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 12.06.2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якій відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність заявлених позовних вимог. Ухвалою від 24.06.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судові засідання не з`являвся, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с.42-43). Відповідач ТОВ «ОК Новий Зір» у судове засідання не з`явився. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява відповідача про розгляд справи за його відсутністю (а.с.91). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гошко В.І. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував за його необґрунтованістю та безпідставністю. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. В даному випадку слід зазначити посилання Європейським судом з прав людини на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Так, судом встановлено, що згідно з Договором № 9732/06 про надання платної медичної послуги, укладеним 16.02.2006 року між [PERSON] та ТОВ «ОК Новий Зір», відповідач взяв на себе зобов`язання надати платну медичну допомогу, тобто провести процедуру факоемульсифікації з імплантацією складної ІОЛ, а позивач, в свою чергу, зобов`язався здійснити її оплату у розмірі 1 500,00 грн. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, вказана операція була проведена 07.03.2006 року. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на погіршення стану здоров`я після проведення вищенаведеної операції, неналежне лікування та повне ігнорування відповідачами умов договору, вказував, що останні зобов`язані відшкодувати йому моральну шкоду, яка, в свою чергу, відобразилася у фізичному болі та глибоких моральних стражданнях, спричинених тривалим розладом здоров`я та непрацездатністю. Так, положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В свою чергу, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Аналогічна позиція викладена й в постанові Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі № 335/11779/16-ц. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як протиправності дій відповідачів, так і наявності причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідачів, а також вини останніх в її заподіянні, в разі наявності такої шкоди. Для оцінки наявних матеріалах справи медичної документації необхідні спеціальні знання у сфері медицини. В матеріалах справи відсутній відповідний висновок експертизи і про призначення якої позивачем клопотань не заявлялось. В свою чергу, суд, з урахуванням вимог ст.ст.12,13, 81, 83 ЦПК України у взаєморозумінні з положеннями ст.ст.103, 105 ЦПК України, не наділений повноваженнями щодо її призначення за власною ініціативою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо протиправності дій відповідачів та наявності причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачу, і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed