Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

у лютому 2020 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; -визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває у шлюбі, зареєстрованому 27.06.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 903, з [PERSON] . В шлюбі у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Вказала, що спільне життя з [PERSON] , на жаль, не склалось через різні погляди на сімейне життя, між ними втрачено почуття любові один до одного, взаєморозуміння. Зазначила, що вона та [PERSON] проживають окремо, спільного господарства не ведуть, наміру на подальше збереження сім`ї вона не має. Малолітня дитина проживає з нею. Вважала, що шлюб між нею та чоловіком існує формально, вони не підтримують відносин, проживати у такому шлюбі вона не бажає, що і стало причиною для звернення до суду з вказаним позовом. Крім того, в обґрунтування вимоги про визначення місця проживання дитини з нею, посилалась на те, що донька проживає з нею, перебуває на її утриманні, тісно емоційно пов`язана з нею, в той час як у [PERSON] відсутнє взаєморозуміння з дитиною, він нею не цікавиться та ігнорує все, що пов`язує його з дитиною як батька. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 10.02.2020 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання на 28.04.2020 року (а.с. 32). 28.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 15.09.2020 року (а.с. 40). 15.09.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 10.12.2020 року (а.с. 51). Ухвалою від 10.12.2020 року залучено до участі у справі третю особу - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 15.03.2021 року (а.с. 132-133). Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначенням того, що позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, котрий в установленому порядку повідомлявся про лату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Третя особа - Орган опіки та піклування Служба у справах дітей Броварської міської ради, явку представника в судове засідання не забезпечила, пояснення на позов не надала, надала клопотання про заміну третьої особи на Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, оскільки не є належним учасником процесу. Третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, явку представника в судове засідання не забезпечила, надала пояснення на позов, в котрих вказала про те, що орган вирішив за доцільне надати висновок до суду щодо визнання місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю (а.с. 57-66). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони з 27.06.2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві здійснено актовий запис № 903 (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 69-71). Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між ними неможливо, сім`я розпалась і збереження її є неможливим. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Отже, судом встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї. За таких обставин, суд надходить до висновку про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, вважає наявними підстави для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абз. 2 принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Верховний Суд у своїх постановах від 30.05.2018 року (справа № 343/1500/15), від 06.09.2018 року (справа № 644/9094/16), від 17.10.2018 року (справа № 402/428/16) прийшов до висновку, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Крім цього, Верховний Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, і спільна дитина сторін проживає з матір`ю. Згідно з висновком Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 01.12.2020 року № 904, який взяв до уваги умови проживання матері, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту думку дитини та інші характеризуючи відомості, доцільно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, [PERSON] , [INFO] (а.с. 60-66). Крім того, відповідач не подавав до суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю, доказів наявності спору щодо питання про залишення проживання дитини з матір`ю також не містить. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 року справа №200/952/18 провадження № 61-14859св19. Тому, з огляду на зазначене, суд, взявши до уваги інтереси дитини, її соціальне оточення, умови, створенні саме матір`ю дитини, висновки Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 01.12.2020 року № 904, висновок за результатами психологічного дослідження від 18.09.2020 року, психолого-педагогічну характеристику [PERSON] , надходить до висновку необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved