Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 50 % (1/2) усіх видів його заробітку щомісячно, з часу його роботи на посаді головного спеціаліста Управління медичного забезпечення Міністерства юстиції України і до повноліття дитини, мотивуючи тим, що 30 квітня 2005 року між сторонами Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, свідоцтво про одруження серії [NUMBER]. Від шлюбу у сторін є малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що відповідач ухиляється від утримання дитини, її виховання, не піклується про здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток. Тривалий час дитина знаходиться на її повному утриманні. У відповідача створена інша сім'я. Крім того, в позовній заяві вказує про нанесення [PERSON] їй тілесних ушкоджень, та просить стягнути з відповідача 18 грн. майнової шкоди, заподіяної внаслідок злочинних дій. Крім того, в позовній заяві вказує про нанесення [PERSON] їй тілесних ушкоджень, та просить стягнути з відповідача 18 грн. судових витрат. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. У встановлений строк відповідач відзиву на позовну заяву та доказів, котрими підтверджуються заперечення проти позову суду не надав. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Судом встановлено, що 30 квітня 2005 року між сторонами Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с.11). Від шлюбу у сторін є малолітня дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.07.2007 року (а.с. 7). Відповідач працює на посаді головного спеціаліста Управління медичного забезпечення Міністерства юстиції України, має дохід, проте не надає повноцінної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини, тому позивач бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку. Тобто, судовим розглядом встановлено, що дитина знаходиться на утриманні та вихованні позивача. Відповідач участі в утриманні дитини не приймає, при цьому має обов'язок, встановлений ст. ст. 84, 180 СК України. Згідно із п. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має на утриманні неповнолітню дитину, її стан здоров'я, потреби, та відповідача, який працює, має на утриманні дитину, і має достатні можливості сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів у розмірі ? частки від заробітку [PERSON] Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] починаючи з часу його роботи на посаді головного спеціаліста Управління медичного забезпечення Міністерства юстиції України є необґрунтована, та не відповідає вимогам чинного законодавства. 1.Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивач вказала, що для подання доказів та копії документів по справі нею було сплачено 18 грн, а відтак дана позовна вимога підлягає задоволенню. 2.Відповідно до ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, суд розглянувши позовну вимогу [PERSON] про відшкодування 18 грн майнової шкоди, заподіяної внаслідок злочинних дій [PERSON], приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, враховуючи безпідставність та необґрунтованість останньої. Так, суд зазначає, що для визнання матеріальної шкоди, завданої злочинними діями, необхідне визнання таких дій злочином або незаконними, тобто рішення суду (вирок). Жодним діям [PERSON] відносно [PERSON] в межах кримінального провадження не надавалась оцінка, із заявами до правоохоронних органів позивач не зверталась. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: partial