Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 23 травня 1996 року, реєстраційний № 3594-А/1888, зареєстрований у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 23.01.2013 року, номер запису про право власності: 186492, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] за №46744787 від 21.01.2020 року виданої відділом з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Печерської районної у м. Києві державної адміністрації в вищезазначеній квартирі, станом на 21.01.2020 року, зареєстровано 3 (три) особи (а.с. 10), а саме: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 29.06.2004 року, що також підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи (№11458803 від 21.01.2020 року, виданою Управлінням (центром) надання адміністративних послуг Печерської районної у м. Києві адміністрації (а.с.11); син - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 18.10.2005 року; дружина - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 18.10.2005 року, що також підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.12) №11458786 від 21.01.2020 року, виданою Управлінням (центром) надання адміністративну послуг Печерської районної у м. Києві адміністрації. Однак, як зазначає позивач [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з 2006 року (понад один рік) без поважних причин. На підтвердження факту відсутності за місцем реєстрації [PERSON] з 2006 року (понад один рік) є акт від 30.01.2020 року засвідчений вищезазначеними сусідами, мешканцями під`їзду, в якому розташована квартира [ADDRESS] (а.с.13). Позивач вказує, що відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Так, позивач звертає увагу суду, що з 2006 року відповідач постійно мешкає у Канаді, на час від`їзду за кордон відповідач був неповнолітнім, йому було 12 років. На даний час він є громадянином Канади (а.с.16), проте останнє місце проживання відповідача на території Канади позивачу не відоме. Таким чином, оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються права позивача. З врахуванням зазначених обставин справи, позивач просить суд, визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . 13.04.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17.06.2020 ухвалою суду було закінчено підготовчий розгляд справи та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились про розгляд справи повідомлялись належним чином, представник позивача до суду подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, вимоги позову підтримує. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Разом з цим, від відповідача на електронну адресу суду було спрямовано відзив на позовну заяву від 21.07.2020 в якому останній просив суд: визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] та проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Разом з цим, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16. Так, у відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З врахуванням зазначеного, суд бере до уваги, що позивачем факт належності йому м на праві власності квартири, за адресою: [ADDRESS] , було доведено наданими матеріалами суду, окрім цього факт не проживання відповідача понад рік підтверджується актом від 30.01.2020, де зазначено, що відповідач не проживає за даною адресою з 2006 року. Також, суд бере до увагу позицію відповідача, який не заперечує щодо визнання його особою, яка втартила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про обґрунтованість позову. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачами з оплати судового збору в розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню з відповідача. Окрім цього, суд звертає увагу, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Outcome: approved