Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь 10911,01 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 1056,89 грн. інфляційних втрат, 546,29 грн. трьох відсотків річних та судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Як на підставу позовних вимог вказано, що в опалювальних сезонах 2017-2020 позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку [ADDRESS] , зокрема до квартири [ADDRESS] в якій зареєстровані відповідачі. На ім`я боржника, відповідального квартиронаймача, було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] для розрахунків за надані послуги теплопостачання та було видано розрахунковий документ (розрахункову книжку) по якій боржник повинен виконувати оплату. Позивач надав теплову енергію за вказаною адресою за період з 01.11.2017 по 01.01.2021 на суму 10814,92 грн., за яку відповідачі не сплатили. З урахуванням перерахунку залишок їх боргу складає 10911,01 грн. Крім того, за вказаний відповідачам нараховано 1056,89 грн. інфляційних втрат, 546,29 грн. трьох відсотків річних. Посилаючись\~на\~те,\~що\~надіслане\~відповідачам\~попередження про заборгованість залишилося без задоволення, та борг відповідачами не погашено, позивач просить стягнути його з урахуванням нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України. Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву в якому вказали, що квартира [ADDRESS] , є квартирою спільного заселення та складається з трьох житлових кімнат: кімната загальною площею 15,3 кв.м., житловою площею 11,1 кв.м. належить на праві власності відповідачу [PERSON] - 1/1 частка. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу кімнати у квартирі спільного заселення від 13.09.2014; кімната загальною площею 23,9 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м. належить на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] - 1/2 частка та відповідачки [PERSON] - 1/2 частка. Право власності виникло на підставі договору дарування кімнати у квартирі спільного заселення від 31.07.2008; спірна кімната загальною площею 15,5 кв.м житловою площею 11,3 кв.м. до 02.02.2021 належала на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] - 1/8 частка та [PERSON] - 7/8 частки. При цьому, право власності на 1/8 частку квартири у [PERSON] виникло на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.01.2016, справа № 2/489/109/2016. Право власності на 7/8 частки квартири виникло у [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . У спільному користуванні співвласників знаходяться: коридор площею 5,2 кв.м.; кухня площею 6,1 кв.м.; комора площею 0,2 кв.м.; ванна площею 2,0 кв.м.; туалет площею 1,4 кв.м. 02.02.2021 рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі № 489/3708/20 право власності [PERSON] на 7/8 часток кімнати у квартирі спільного заселення по [ADDRESS] , загальною площею 15,5 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м. припинено. Тобто, у спірний період з 01.11.2017 по 01.01.2021, кімната площею 15,5 кв.м житловою площею 11,3 кв.м. мала двох співвласників - [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] взагалі не має жодного відношення до зазначеного нерухомого майна, оскільки ніколи не була його власником та/або користувачем. Оскільки квартира спільного заселення мала трьох власників, то кожний з них мав окремі особові рахунки відповідно до площі, яка перебуває у власності та у спільному користуванні. Так, особовий рахунок [PERSON] [NUMBER] , особовий рахунок [PERSON] [NUMBER] , особовий рахунок [PERSON] - [NUMBER] . Заборгованості у відповідачів по оплаті за спожиту теплову енергію немає. Крім того відповідачі подали до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки вважають, що стягнення боргу за період з 01.11.2017 по 01.02.2018 в сумі 3124,78 грн. та нараховані на вказану суму трьох процентів річних та інфляції заявлені поза межами строку позовної давності. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив в якому вказав, що в частині [PERSON] позовні вимоги зовсім не безпідставні, оскільки у вказаний період він теж був та залишається досі власником цієї кімнати. Щодо позовних вимог до [PERSON] позивач вважає їх теж не безпідставними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. В рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.02.2021 по справі № 489/3708/20, що надано відповідачами до відзиву, зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , зареєстровані в ній та постійно в ній мешкають, здійснюють у всій квартирі, в тому числі у кімнаті загальною площею 15,5 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м., ремонтні роботи, забезпечують санітарний догляд за квартирою та цією кімнатою, а також приміщеннями загального користування. Інші особи в квартирі [ADDRESS] не проживають, тобто фактично всією квартирою вже багато років володіють та користуються лише відповідачі. Отже, виходячи з вищевикладеного, оскільки саме [PERSON] та [PERSON] фактично проживали у квартирі [ADDRESS] , в тому числі в у кімнаті загальною площею 15,5 кв.м, житловою площею 11,3 кв. м з 01.11.2017 по 01.01.2021 та проживають по теперішній час, фактично споживали теплову енергію у зазначений період, вважаємо, що твердження відповідачів про безпідставність позовних вимог до них хибними та такими, що протирічать наявним у справі № 489/1038/21 доказам. Позивач посилається на правовий висновок висловлений Верховним судом України в постанові від 21.01.2015 у справі №6-214цс14 і від 13.01.2016 у справі № 6-931цс15, відповідно вважає, що поданими ними заява про видачу судового наказу перериває позовну давність. Відповідачі подали до суду заперечення на відповідь на відзив в якій вказують, що особовий рахунок № [NUMBER] (на який був нарахований борг) у період з 01.11.2017 по 01.01.2021 був зареєстрований на ім`я [PERSON] , спадкоємцем якого є [PERSON] . Зазначений особовий рахунок був перереєстрований на [PERSON] тільки 24.03.2021. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.04.2021, задоволено клопотання представника позивача та залучено [PERSON] в якості співвідповідача. 01.06.2021 [PERSON] подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що стягнення боргу за період з 01.11.2017 по 01.02.2018 в сумі 3124,78 грн. та нараховані на вказану суму трьох процентів річних та інфляції заявлені поза межами строку позовної давності. У відповідності до частини 13 статті 7\~ЦПК\~України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №16.27-144241-2021 від 01.03.2021 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до копії договору дарування кімнати у квартирі спільного заселення серії ВКР № 012490 від 31.07.2008, [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар у рівних частках (по 1/2) кімнату спільного заселення № 13, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальною площею - 23,9 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19888729 від 14.08.2008, на підставі вказаного договору дарування [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на вищевказану кімнату спільного заселення. У відповідності до договору купівлі-продажу кімнати в квартирі спільного заселення серії НАЕ №107957 від 13.09.2014, [PERSON] придбав кімнату у квартирі спільного заселення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 15,3 кв.м, житловою площею 11,1 кв.м). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26772192 від 13.09.2014, на підставі вказаного договору купівлі-продажу за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на вищевказану кімнату спільного заселення. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.02.2021, право власності [PERSON] на 7/8 часток кімнати у квартирі спільного заселення [ADDRESS] , загальною площею 15,5 кв.м, припинено. Згідно листа ПАТ «МТЕЦ» за вих. № 10-02/889 від 24.05.2021, за період з 01.11.2017 по 01.01.2021, особовий рахунок № [NUMBER] був зареєстрований на ім`я [PERSON] . По вказаному рахунку № [NUMBER] за послуги з централізованого опалення, спожиті у період з 01.11.2017 по 01.01.2021, значиться заборгованість у сумі 10911,01 Згідно довідки № 05/1753 по особовому рахунку № [NUMBER] , яка видана [PERSON] , за вказаним рахунком відсутня заборгованість. Згідно довідки № 05/1754 по особовому рахунку № [NUMBER] , яка видана [PERSON] , за вказаним рахунком відсутня заборгованість. ПрАТ «МТЕЦ» є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м.\~Миколаєва, в тому числі до квартири відповідачів в 2017-2020 опалювальному періоді, що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалюваного сезону. ПрАТ «МТЕЦ» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу за спірний період, але у видачі судового наказу було відмовлено, оскільки вимоги, які були заявлені за період з 01.11.2017 по 01.11.2020 перевищують загальну позовну давність, що унеможливлює визначення обсягу боргу в межах строку позовної давності. 28.09.2020 позивачем на адресу відповідачів за вих. № 581-ф13 надсилалося попередження (в порядку досудового урегулювання сплати боргу) про оплату боргу в сумі 12602,90 грн., який утворився станом на дату надіслання попередження, проте відповідачами борг не погашено, спір не урегульовано. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20\~Закону\~України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України\~\~від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 14-280цс18. Згідно ч. 4 ст.319, ст.322\~ЦК України власність зобов`язує; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 360\~ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Отже, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес). Якщо квартира належить на праві приватної власності декільком особам, то позов про стягнення заборгованості має бути пред`явлений до всіх співвласників квартири. При цьому, в разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру. Крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири. Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 522/7683/13-ц, постанові Верховного суду України від 04.11.2015 у справі 6-734цс15, постанові Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 352/2163/13-ц. Статтею 32 Закону України\~«Про\~житлово-комунальні\~послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630\~(далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частини другої статті\~77\~ЦПК\~України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Як вбачається з нарядів про підключення будинку до мереж теплопостачання, позивачем в спірний період була надана теплова енергія для опалення в будинок, в якому розташована квартира в якій зареєстровані відповідачі. Враховуючи, що кімната спільного заселення загальною площею 15,5 кв.м., на яку згідно розрахунку позивача нараховано борг на спожиту теплову енергію, у період з 01.11.2017 по 01.01.2021 належала на праві спільної часткової власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] , та саме вони є споживачами послуг з постачання теплової енергії, не оплатили в повному обсязі отримані послуги, у зв`язку із чим за спірний період утворилася заборгованість, яка з урахуванням перерахунку складає 10911,01 грн., що підтверджується розрахунком позивача, який належними та допустимими доказами відповідачами не спростовано, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Що стосується вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат, то суд дійшов наступного. У\~статті 625\~ЦК\~України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга\~статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України\~(висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, вони на вимогу позивача повинні сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Із розрахунку позивача вбачається, що за період з листопада 2017 року по січень 2021 року (включно) інфляційні втрати складають 1056,89 грн., а розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 546,29 грн. Оскільки вказаних розрахунків позивача відповідачами не спростовано, а позивач має право на стягнення таких нарахувань відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. У матеріалах справи наявне клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності, оскільки вимоги про стягнення суми боргу починаючи з 01.11.2017 по 01.02.2018 позивача є неправомірними, оскільки знаходяться за межами позовної давності. Згідно\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої\~статті 160 ЦПК України\~судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених\~статтею 161 цього Кодексу, зокрема, про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості. Позивач посилається на правовий висновок висловлений Верховним судом України в постанові від 21.01.2015 у справі №6-214цс14 і від 13.01.2016 у справі № 6-931цс15, відповідно вважає, що поданими ними заява про видачу судового наказу перериває позовну давність. Однак, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21.01.2015 у справі №6-214цс14 і від 13.01.2016 у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому\~ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності та вказала, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою\~статті 264 ЦК України\~з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої\~статті 264 ЦК України\~переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Що узгоджується із позиціями висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц тощо. Таким чином, з урахуванням того, що позовні вимоги позивача заявлені за період з 01.11.2017 по 01.01.2021, а звернення позивача до суду відбулося 24.02.2021, суд вважає за необхідне застосувати позовну давність та відмовити позивачу в частині вимог за період з 01.11.2017 по 23.02.2018 в сумі 2314,83 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 6,99 грн. трьох відсотків річних, 31,87 грн. інфляційних втрат. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ПрАТ «МТЕЦ» до [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що відповідач є користувачем послуг з постачання теплової енергії в кімнаті спільного заселення загальною площею 15,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо стягнення з позивача судових витрат в сумі 7500,00 грн., які полягали у витратах на правову допомогу, підстави для цього відсутні, так як відповідного частини третьої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України відповідачами не подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень статі 141\~ЦПК України\~у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial