Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У лютому 2018 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3%-річних за невиконання грошового зобов'язання, мотивуючи свої вимоги тим, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.02.2011 р. стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивачки грошові кошти в розмірі 34000,00 доларів США, що становить 269711,80 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 09.03.2011 р. та 15.07.2011 р. судом видано виконавчий лист. 29.07.2011 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Станом на день розгляду справи, відповідачкою повністю сплачено суму присуджену рішенням суду, постановою від від 20.04.2018 р. виконавче провадження закінчено. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов'язання, позивачка просить стягнути з відповідачки на її користь за період з 24.02.2015 р. по 19.02.2018 р. 3 % річних в розмірі 12023,20 грн. та інфляційні втрати в розмірі 110360,80 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити; відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими. Вислухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.02.2011 р., яке набрало законної сиди 09.03.2011 р., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 34000,00 доларів США, що становить 269711,80 грн. На виконання даного рішення 15.07.2011 р. судом видано виконавчий лист №2-86/11. Постановою від 29.07.2011 р. державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження №27849093, а постановою від 20.04.2018 р. головного державного виконавця Дарницького районного управління юстиції у м. Києві виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-86/11 виданого 15.07.2011 р. Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 269711,80 грн. закінчено, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закон України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду виконано в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15. Згідно розрахунку позивачки, за період з 24.02.2015 р. по 19.02.2018 р. за невиконання грошового зобов'язання відповідачем сума боргу становить 122384,00 грн., яка складається із індексу інфляції - 110360,870 грн. та 3 % річних - 12023,20 грн. Аналізуючи описані вище норми права, обставини встановлені в судовому засіданні та надані докази у їх сукупності, враховуючи, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.02.2011 р. з відповідачки стягнуто грошову суму завдатку за попереднім договором купівлі-продажу квартири в розмірі 34000,00 доларів США, що становить 269711,80 грн. та додатків до нього від 08.10.2008 р. та 15.10.2008 р. і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за порушення грошового зобов'язання за період з 24.02.2015 р. по 19.02.2018 р. інфляційні витрати в розмірі 110360,80 грн. та 3 % річних в розмірі 12023,20 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України оскільки позов підлягає задоволенню, тому з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути 1223,84 грн. судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду.

Outcome: approved