Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею і [PERSON] який зареєстрований 19 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1002. В обґрунтування позову зазначала, що 19 листопада 2007 року вона і [PERSON] уклали шлюб, від цього шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Тривалий час між подружжям виникали непорозуміння та суперечки, подальше їхнє спільне проживання стало неможливим, що призвело до фактичного припинення сторонами подружніх відносин. Подальше спільне проживання подружжя та збереження шлюбу є неможливим. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити, оскільки з жовтня 2019 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують та спільного господарства вони не ведуть, про що надала суду відповідну заяву. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, позов визнав у повному обсязі, про що надав суду заяву, у якій просив суд позов задовольнити та розірвати шлюб між сторонами, оскільки з жовтня 2019 року вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. 19 листопада 2007 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1002. Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. 3 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що з жовтня 2019 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, примиритися вони не бажають. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. На підставі викладеного,

Outcome: approved