Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

у лютому 2016 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом та просить суд стягнути із відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 117877, 10 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.09.2012 року між нею та відповідачем укладено письмово договір позики, на виконання якого вона позичила останній грошові кошти у розмірі 62345, 40 коп. із зобовязання повернути борг до 01.03.2013 року. Одна в обумовлений строк відповідач грошові кошти не повернула, боргові зобовязання не виконала. За весь час прострочення виконання грошового зобовязання, а саме із 02.03.2013 року по 31.12.2015 року відповідач повинна сплатити 3 % річних та індекс інфляції. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, з підстав викладених у ньому, просять суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову та зазначили, що наданий позивачем договір позики від 07.09.2012 року не є нотаріально посвідченим, а отже не був укладеним між сторонами та не може підтверджувати факт передачі грошових коштів. З цих підстав позивач ніколи не надавала у позику, а відповідач не отримувала грошові кошти у розмірі 62345, 40 грн., а тому обовязку їх повертати у неї немає. Окрім цього позивач пропустив строки звернення до суду, які спливли 07.09.2015 року, відлік яких потрібно проводити із часу укладення договору позики, а саме із 07.09.2012 року. 25.05.2015 року відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не зявилися, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи. 24.05.2016 року до суду надійшла заява від імені адвоката [PERSON], в якій відсутній підпис та в ній виражено прохання про оголошення перерви у даному судовому засідання з причин зайнятості у іншому процесі. При цьому у даній заяві адвокат [PERSON] повідомляє про наявність позовних вимог [PERSON] саме до неї, що ставить під сумнів подання даної заяви саме представником відповідача. З цих підстав суд визнав неявку відповідача та її представника у судове засідання 25.05.2016 року неповажною, так як строки розгляду даної справи були узгоджені між сторонами завчасно, причин поважності неявки суду не надано. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне: 07.09.2012 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики, згідно якого позикодавець передала, а [PERSON] отримала гроші у розмірі 62345, 40 грн., що за домовленістю сторін є еквівалентним 7800 доларам США, за курсом встановленим НБУ на дату укладення цього договору. Позичальник зобовязується повернути позичені кошти готівкою в строк до 01.03.2013 року за адресою проживання позикодавця в еквіваленті доларів США за офіційним курсом на дату такого повернення. (п.1 договору). (а.с.35). Пунктом 3 цього договору сторони підтвердили, що на момент підписання договору позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав від позикодавця гроші у розмірі, визначеному п.1 договору. Згідно даних Свідоцтва про шлюб серії І-КЕ № 122313, [PERSON] у звязку із укладенням шлюбу з [PERSON] 20.08.2014 року змінила прізвище на [PERSON]. (а.с.7). За нормами\~ст. 1046 ЦК України\~позикою є грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, що у відповідності до\~ст. 360 -7 ЦПК України\~є обов'язковим для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що наданий позивачем договір позики від 07.09.2012 року є належним доказом у справі, підтверджує факт укладення договору позики між сторонами та засвідчує факт передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 62345, 40 грн. Згідно зі ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. У судовому засіданні відповідач не довела факту неотримання нею грошових коштів у розмірі 62345, 40 грн., оскільки відповідно до умов договору позики від 07.09.2012 року дані грошові кошти були передані позичальнику позикодавцем з моменту підписання цього договору, що сторони засвідчили своїми підписами у даному договору. При чому для договору позики не вимагається обовязкове нотаріальне посвідчення, а тому з цих підстав суд не приймає доводи відповідача в частині того, що даний договір не є укладеним. Так, даний договір укладений у письмовий формі, у ньому обумовлено його суттєві умови, він засвідчений підписами сторін, доказів, що підпис відповідач не виконувала суду не надано. За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. З урахуванням викладеного, вважаю, що відповідач належним чином не виконала умови договору позики від 07.09.2012 року та в обумовлений строк до 01.03.2013 року борг у розмірі 62345, 40 грн. не повернула, а тому з неї на користь позивача підлягає стягненню дана сума коштів. Згідно з частиною 2\~ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.\~ З урахуванням пояснень позивача та матеріалів справи суд встановив, що період прострочки виконання грошових зобовязань за договором позики від 07.09.2012 року склав 1034 дні, а саме за період із 02.03.2013 року по 31.12.2015 року. 3 % річних розраховуються за формулою: 3 % річних = сума боргу х процентна складова х \\100 %\\365 днів х кількість днів прострочки. 62345 грн. х 3 %\\100\\365 х 1034 =5298, 47 грн. Індекс інфляції розраховується за формулою: Індекс інфляції = сума боргу х індекс інфляції\\100% - сума боргу Так, згідно даних Державного комітету статистики України розмір інфляції за рік у 2013 році склав 100, 5%; у 2014 році 124, 9 %; у 2015 році 143, 3 %. Таким чином індекс інфляційні втрати у 2013 році склали 311, 72 грн., у 2014 році 15523, 90 грн., у 2015 26995, 38 грн., виходячи із розрахунку: 62345 х100, 5\\100-62345 = 311, 72; 62345 х124, 9\\100-62345 = 15523, 90; 62345 х143,30\\100-62345 = 26995, 38; Всього за період прострочки із 02.03.2013 року по 31.12.2015 року із відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 42831 грн. Оскільки судом встановлено, що відповідач належним чином не виконала боргових зобовязань, то з урахуванням викладеного із неї на користь відповідача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочки, який склав 1034 дні. Відповідно до частини першої\~ст. 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~стаття 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті\~251\~та частина друга статті\~252 ЦК України). Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята\~статі 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, виходячи з умов укладеного договору позики від 007.09.2012 року, строк виконання зобовязання обумовлено сторонами до 01.03.2013 року. З урахуванням цього, строк позовної давності для звернення до суду розпочався відраховуватися для позивача із 02.03.2013 року, тобто з часу не виконання відповідачем боргових зобовязань. Позивач звернулася до суду 09.02.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до часткового задоволення позовних вимог позивача та вважає, що із відповідача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 110474, 87 коп., яка складається із 62345, 40 грн. сума боргу, 5298, 47 грн. 3 % річних, 42831 грн. інфляційні втрати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме у розмірі оскільки судом задоволена позовна вимога матеріального характеру, то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1104 грн.

Outcome: partial