Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення. У своїй позовній заяві позивач просила суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користуванні житловим приміщенням: квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом надання ключів від вхідних дверей та доступу в приміщення квартири; вселити в квартиру за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідачів на свою користь судовій витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що квартиру [ADDRESS] згідно ордера №2206 від 09 лютого 1990 року отримала сім`я [PERSON] на чотирьох осіб: [PERSON] (Позивачка), її брат - [PERSON] ( Відповідач-2), мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (Відповідач-1) як службову за місцем роботи матері. В подальшому було отримано ордер на квартиру №04122 як звичайне житлове приміщення. Всі особи, вказані в ордері 1990 року заселились та зареєструвались в квартирі. В 1999 році позивачка одружилась та змінила прізвище на [PERSON] . В шлюбі у позивачки народилось троє дітей, які також зареєстровані в квартирі. Вказує, що оскільки двоє дітей ще малолітні, позивачка часто з дітьми виїжджає до чоловіка, який мешкає в м. Житомир, однак єдине постійне місце проживання позивачки та її дітей є: [ADDRESS] . У сторін виникли спори щодо користування квартирою, оскільки відповідачі змінили замки та заперечують проти проживання позивачки та її дітей. На підставі викладеного позивачка звернулася з позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 лютого 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року позовну заяву було залишено без руху, для усунення недоліків позовної заяви. 05 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі. 07 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про подання доказів від представника позивача. Просили долучити копію талона-повідомлення Єдиного обліку №67321 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію [PERSON] , та копію відповіді про розгляд адвокатського запиту від 22.10.2021 року №999-А3/125/56-2021 Позивачка разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суду задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача-1 - адвокат Нікулін Є.В. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач-2 - [PERSON] у судовому засіданнящодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Лисенко М.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суду задовольнити позов у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під час розгляду справи, судом було встановлено наступні обставини. Судом встановлено, що відповідно до ордера №2206 від 09 лютого 1990 року виданого виконавчим комітетом Радянської районної Ради народних депутатів, [PERSON] на праві зайняття службового житлового приміщення було надано трьохкімнатну квартиру, загальною площею 41,4 кв.м. [ADDRESS] (а.с.18). Згідно даного ордера квартира була надано сім`ї [PERSON] на чотирьох осіб: [PERSON] (Позивачка), її брат - [PERSON] ( Відповідач-2), мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (Відповідач-1). 20 листопада 1999 року позивачка - [PERSON] одружилася з [PERSON] , та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] (а.с.14). [INFO] народилася [PERSON] (третя особа/донька позивачки), що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.15). [INFO] померла [PERSON] (мати позивачки), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.20). 21 липня 2009 року було видано ордер №04122 серія Б на жиле приміщення [PERSON] , відповідно до якого трьохкімнатна квартира, загальною площею 41,4 кв.м. [ADDRESS] була надана сім`ї [PERSON] , яка складалася з: батько - [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Позивачка), її брат - [PERSON] ( Відповідач-2), онука (донька позивачки) - [PERSON] (а.с.19). [INFO] народилася [PERSON] (донька позивачки), що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.16). Відповідно до Інформаційної довідки від Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна вбачається, що станом на 13.09.2010 року, згідно з даними Київського міського бюро технічного інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована (а.с.21). [INFO] народився [PERSON] (син позивачки), що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.17). Згідно з відповіді Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.08.2017 року №109-109/В-1353 встановлено, що станом на 14.08.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 7 осіб (а.с.27), а саме: - гр. [PERSON] , [INFO] ; - гр. [PERSON] , [INFO] ; - гр. [PERSON] , [INFO] ; - гр. [PERSON] , [INFO] ; - гр. [PERSON] , [INFO] ; - гр. [PERSON] , [INFO] ; - гр. [PERSON] , [INFO] . Також як вбачається з копії паспорта позивачки (а.с.12) та копій довідок про реєстрацію місця проживання особи (а.с.22-26) позивачка разом з дітьми на момент звернення з вказаним позовом до суду зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Окремо судом враховано, що з долучених копії талона-повідомлення Єдиного обліку №67321 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію [PERSON] (а.с.101), та копії відповіді про розгляд адвокатського запиту від 22.10.2021 року №999-А3/125/56-2021 (а.с.100) вбачається, що 03 жовтня 2021 року о 09:32 гро. До чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві по лінії «102» надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] батько не впускає у квартиру, змінив замки. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та вселення позивачки з дітьми, суд дійшов наступних висновків. Статтею 47 Конституції проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду Також суд звертає увагу, що відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України наголосив, що Конституція України встановлює, зокрема у статті 47, різні способи реалізації права на житло і не пов`язує можливості реалізації цього права з постійним проживанням особи у тому чи іншому населеному пункті (з місцем проживання). Додатково суд звертає увагу, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право малолітньої/неповнолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним. користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України). Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. У 2003 році в Україні прийнято Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який ввів обов`язковість реєстрації місця проживання. При реєстрації місця проживання, вказана особа отримує право користування вказаним помешканням, адже офіційно - це місце де вона фактично проживає впродовж тривалого періоду. Право власності на квартиру при цьому у вказаної особи не виникає. Таким чином, відповідно до норм житлового законодавства та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у «прописаної» особи виникають житлові права, зокрема право користування вказаним житлом. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на зазначене право користування житлом для «зареєстрованої особи» не має часових рамок, і припинити це право можливо лише за її згодою. Якщо ж особа добровільно не бажає виселятись, будь-яке виселення людини допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд зауважєу, що під час розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження втрати [PERSON] та її малолітніми дітьми права користування квартирою [ADDRESS] та правомірності їх виселення з помешкання у якому вони залишаються бути зареєстрованими суду не надано. Таким чином, оскільки з матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] чинять позивачці разом з малолітніми дітьми. перешкоди у праві користування спірною квартирою [ADDRESS] по місцю їх реєстрації, і останні позбавлені можливості потрапити у вказане помешкання, суд вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 1 816,00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 копійок) стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 9, 64, 109 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 29, 379 Цивільного Кодексу України, з урахуванням положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved