Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] . Позивач зареєстрований та постійно проживає за вказаною адресою. Водночас за адресою означеного будинку зареєстрована донька позивача [PERSON] . Позивач свідчить, що відповідач [PERSON] з 2014 року за цією адресою не проживає, але в позасудовому порядку не здійснила необхідних дій для зняття з реєстраційного обліку та реєстрації за фактичним місцем проживання. У зв`язку з викладеними обставинами позивач звернулась до суду з даним позовом, у якому просила усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у виді домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву на позов не скористалась, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Згідно із частиною 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що згідно з рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17 липня 2008 року у справі №2-1778/2008, [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Право власності набувача за договором було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22039581 від 02 березня 2009 року. Згідно з відомостями домової книги, розпочатої 23 липня 2010 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 27 липня 2021 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких були засвідчені ОСН «Ближні млини», [PERSON] у будинку з травня 2014 року не проживає. Як регламентує частина 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з частинами 1, 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За положеннями частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Водночас відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою в постанові №320/6081/16-ц від 12 грудня 2018 року, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Суд погоджується з доводами позивача, що відповідач проживав у квартирі як член сім`ї власника та набув право користуванням чужим майном, яке за своєю правовою природою є сервітутом. Згідно з частиною 2 статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому як регламентує стаття 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ураховуючи викладене, а також на підставі встановлених фактичних обставин, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] втратила сервітутне право користування відповідним жилим приміщенням. Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові №6-2931цс16 від 15 травня 2017 року. Як зазначає стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Як роз`яснює стаття 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації здійснює: формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру. Зважаючи на викладене суд доходить висновку про обґрунтованість усунення перешкоди в здійсненні права власності [PERSON] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у виді домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на [PERSON] та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved