Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим та доповненим у подальшому, до [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що їй на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 березня 2019 року належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Позивачка зазначала, що інша частина вказаної квартири належить на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2000 року, посвідченого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси, відповідачкам [PERSON] та [PERSON] , право власності яких 18 лютого 2000 року було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР. Крім того, вказувала, що частки співвласників у праві власності на квартиру [ADDRESS] також були встановлені за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2008 року по справі №2-6118/08, яке набрало законної сили 06 жовтня 2008 року. Стверджувала, що в квартирі [ADDRESS] , крім неї, ніхто не проживає, оскільки відповідачки квартирою не користуються і в ній не проживають понад п`ятнадцять років. Отже, вона самостійно оплачує усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири. Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд припинити право власності [PERSON] , [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 березня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 41-42). Ухвалою суду від 29 квітня 2020 року строк проведення підготовчого провадження по справі було продовжено (а.с. 80-81). Ухвалою суду від 25 червня 2020 року по справі було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 100-101). Позивачка та її представник, діючий за ордером від 16 січня 2020 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі (а.с. 35). Відповідачки в судове засідання не з`явились, надали заяви про визнання позовних вимог, згідно яких просили суд розглянути справу за їх відсутності (а.с. 136, 137, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146). З урахуванням того, що позивачка та її представник наполягали на розгляді справи за відсутності відповідачів, які були повідомлені про дату, час і місце слухання справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останніх. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 26 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 березня 2019 року належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , яка була успадкована нею після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 26). 15 березня 2019 року право власності [PERSON] наЅ частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 28). З матеріалів вбачається, що, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2000 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30-31). 18 лютого 2000 року право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації (а.с. 31). [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки в квартирі [ADDRESS] , яку прийняла [PERSON] , але оформити не встигла у зв`язку із смертю. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частки в квартирі [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були рідні діти померлої [PERSON] та [PERSON] , яка відмовилась від спадщини на користь [PERSON] , що підтверджується заявою [PERSON] від 20 травня 2006 року (а.с. 53). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2008 року були визначені частки співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартирі [ADDRESS] , а саме по ј частки та визначено право власності [PERSON] на 2/4 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 29). Відповідно до технічного паспорту від 23 жовтня 2008 року квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат, площею 10,2 кв.м., 16,8 кв.м., 10,3 кв.м., кухні, площею 5,9 кв.м., санвузла, площею 2,8 кв.м., двох коридорів, площею 5,0 кв.м., 2,5 кв.м, двох вбудованих шаф, площею 0,9 кв.м., 0,7 кв.м., балкону, площею 0,8 кв.м., загальною площею 55.9 кв.м., в тому числі житловою площею 37.3 кв.м (а.с. 32-33). При житті [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла своїй онуці [PERSON] ,позивачці у справі. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина, яку прийняла [PERSON] 15 березня 2019 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 березня 2019 року на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 26). Судом встановлено, що відповідачкам [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2000 року, посвідченим органом приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси, належить по ј частини квартири [ADDRESS] (а.с. 30-31). 18 лютого 2000 року право власності [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР. Таким чином, на даний час квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, а саме 1/2 частки квартири належить [PERSON] , 1/4 - [PERSON] та 1/4 - [PERSON] . До травня 2017 року в квартирі постійно проживала [PERSON] , а після її смерті проживає позивачка, яка самостійно оплачує усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 6-25). Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 10 березня 2020 року [PERSON] з 29 червня 1978 року зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с. 61). Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 10 березня 2020 року [PERSON] по м. Одесі і Одеській області не значиться (а.с. 62). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають понад п`ятнадцять років, оскільки вони проживають у США та є громадянками США (а.с. 140, 142). Крім того, в період проживання в США, [PERSON] вийшла заміж та змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією паспорта громадянки США та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с. 140, 141, 148). Встановлено, що [PERSON] також є громадянкою США, яка 29 березня 2001 року була усиновлена [PERSON] , що підтверджується постановою про всиновлення від 21 березня 2001 року (а.с. 149-150, 151-152). Після усиновлення [PERSON] було змінено прізвище на « [PERSON] » В ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка повністю розрахувалась з відповідачками за належні їм частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ч. 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-2925цс15 положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. З урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зі змісту заяв відповідачів вбачається, що позивачка [PERSON] повністю з ними розрахувалась і вони не заперечують проти припинення їх права власності на належні їм частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки вони в квартирі не проживають і нею не користуються, за комунальні послуги оплату не здійснюють. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 2000,00 грн., який був сплачений позивачкою при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: approved