Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив визнати недійсним договір поруки від 18 квітня 2007 року №OD30AE07850252/P, укладений ним та акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк) з підстав відсутності волевиявлення на укладення вказаного договору. Позивач посилався на те, що помилково підписав договір поруки в момент отримання довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором, який позивач укладав з відповідачем у 2006 році. До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у АТ КБ «Приватбанк» оригінал договору поруки, в якому стороною є [PERSON] . Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою судді від 20 квітня 2021 року у задоволенні клопотання про витребування доказів - відмовлено. 28 липня 2021 року від позивача надійшла представника заява про розгляд справи у його відсутності. 20 вересня 2021 року від відповідача надійшли пояснення, в яких вказано про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів щодо обставин, на які він посилається в позовній заяві, а тому позовні вимоги є безпідставними та небунтованими. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 18 квітня 2007 року сторони уклали договір поруки №OD30AE07850252/P, відповідно до умов якого [PERSON] відповідає перед АТ КБ «Приватбанк» за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2007 року №OD30AE07850252. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТКБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № OD30AE07850252 від 18 квітня 2007 року у розмірі 44095,36 доларів США та стягнути солідарно з [PERSON] , ПАТ «Акцент Банк» на користь ПАТКБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 10 000 грн. а всього -45346,92 доларів США, яка складається з 8964,57 доларів США - заборгованості за кредитом; 15043,73 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 871,85 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 20466,77 доларів США - пені. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору з: [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) - 1720,50 грн., [PERSON] - 1670,50 грн., ПАТ «Акцент-Банк» - 50 грн. Відповідно до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що помилково підписав договір поруки, оскільки неправильно сприймав природу та предмет правочину, права та обов`язки сторін, позивач вважав, що підписує документ за своїм кредитним договором, а не бере на себе відповідальність за кредитним договором від 18 квітня 2007 року № OD30AE07850252. Згідно з чч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №752/18987/16-ц зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, для визнання договору поруки недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами. Укладаючи договір поруки сторони визначили предмет, ціну договору та строки його виконання, позивач підписуючи договір погодився з його умовами. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений нормами чинного цивільного законодавства. Ураховуючи те, що позивач не довів того, що під час укладення оскаржуваного договору мала місце помилка, а також що вона має істотне значення. При цьому, помилка щодо власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed