Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

у листопаді 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 112,22 кв.м., житлова площа 54,57 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач була прийнята на роботу двірником у ЖКК тресту «Київмісьбуд-2», після реорганізації тресту була переведена до ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» де працювала двірником на різних обєктах, які обслуговувало ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», далі у листопаді 2017 р. позивача було переведено двірником у новозбудований АТ ХК «Київміськбуд» за адресою: [ADDRESS] де вона продовжує працювати двірником в даний час. В подальшому 04.12.2007 за договором укладеним з директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та позивачем їй було передано у користування квартиру [ADDRESS] по вказаній адресі, після чого у 2008 р. позивач звернулася до Святошинської РДА у м. Києві та відповідача з метою оформлення права користування або права власності на вказану квартиру, проте жодного результату не отримала, а також ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» було ліквідовано, а позивача звільнено, тому на даний момент спірна квартира знаходиться у власності АТ ХК «Київміськбуд», а отже є чужим нерухомим майном, таким чином у позивача відсутня правова підстава для володіння квартирою та набуття права власності на неї, незважаючи на те, що позивач заволоділа спірною квартирою не внаслідок скоєння злочину чи іншого способу, а згідно вимог чинного законодавства, а тому її володіння є добросовісним. 28.11.2017 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва було відкрито провадження по справі(а.с. 143). Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017. У зв'язку з набранням чинності з 15.12.2017 Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15.12.2017. Згідно Перехідних положень ЦПК України, розгляд даної цивільної справи здійснюється у загальному позовному провадженні. 26.03.2018 представник відповідача звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами просить суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» судовий збір по справі у розмірі 1762 (тисячу сімсот шістдесят дві гривні) 00 коп. Зустрічні позовні вимоги обгрунтовує тим, що спірна квартира належить компанії на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, таким чином будучи єдиним законним власником відповідач має право на власним волевиявленням володіти, користуватися та розпоряджатися нею, однак відповідно на момент укладення договору між ДП Житлоексплуатація» ВАТ «Трест Київміськбуд-2» та [PERSON] не мало повноважень для надання позивачу за первісним позовом для надання спірної квартири у користування, також у самому договорі, який мав обовязкову силу для сторін зазначено, що відповідач по зустрічному позову зобовязалася у разі уході чи звільненні з роботи її житлова площа/службове/ буде звільнена не довше ніж десятиденний термін згідно із законодавством Міністерства комунального господарства. [PERSON] була звільнена з роботи у звязку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 24.02.2009, що слідує про те, що вона повинна була звільнити займане житлове приміщення ще у 2009 р., однак вона продовжує незаконно користуватися ним, а тому в силу у відповідач за зустрічним позовом повинна бути виселена без надання іншого житлового приміщення. Позивач по первісному позову та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, зазначивши, що вона користується вказаним житловим приміщенням правомірно, що є підставою для задоволення позову, а просили задовольнити, та заперечували проти зустрічних позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та такими, що порушують права позивача по первісному позову. Представник відповідача по первісному позову проти зустрічних позовних вимог заперечував надавши відповідний відзив по справі, зазначивши, що позивач по первісному позову користується житловим приміщенням без будь-яких на це підстав, просив відмовити, та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у зустрічній позовній заяві. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] 08.06.1988 була прийнята на роботу двірником у ЖКК тресту «Київміськбуд-2» відповідно до наказу № 84к від 08.06.1998 (а.с. 7). Після реорганізації тресту позивач була переведена до ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» де працювала двірником на різних обєктах, які обслуговувало ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». 14.11.2007 згідно наказу ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» №83к позивача було переведено двірником у новозбудований АТ ХК «Київміськбуд» будинок за адресою: [ADDRESS]. 04.12.2007 за договором укладеним між директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON] останній було передано в користування квартиру [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS], яка знаходиться на 2 поверсі 25-ти поверхового будинку та складається із трьох кімнат загальною площею 112,22 кв.м, житлова площа 54,57 кв.м (а.с. 8). Як вбачається зі змісту вказаного договору позивач надала зобовязання, що при у ході чи звільнені з роботи її житлова площа/службова буде звільнена не довше ніж десяти денний термін згідно із законодавством Міністерства комунального господарства, а у випадку не звільнення житлової площі в зазначений термін підлягає адміністративному звільненню. Згідно акту від державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 29.03.2007 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з підземним паркінгом та приміщеннями майстерень на перетині [ADDRESS] бу прийнятий в експлуатацію (а.с. 160-163). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2014 квартира трикімнатна за адресою: [ADDRESS] загальною площею 112,8 кв.м, житловою площею 54,5 кв.м у розмірі 1/1 частки належить АТ «ХК «Київміськбуд», що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 164, 165). Згідно акту №28-34 від 01.04.2008 складено між Віце-президентом АТ ХК «Київміськбуд» та директором ДП «Житлоексплуатаця» ВАТ тресту «Київміськбуд-2» про те, що квартира [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] передається для службових потреб (а.с. 169). Згідно акту від 01.02.2010 про те, що в.о. директора ДП «Житлоексплуатаця» ВАТ тресту «Київміськбуд-2» та Віце-президент АТ ХК «Київміськбуд» перший передав, а другий прийняв житлову площу по [ADDRESS] (а.с. 170). ПрАТ ХК «Київміськбуд» звертався до [PERSON] із вимогою негайно звільнити займану квартиру або звернутися протягом десяти днів до Компанії для укладення цивільно-правового договору щодо користування квартирою (а.с. 171, 172). У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивач за первісним позовом користується спірним житловим приміщенням на підставі укладеного договору, у якому зазначено, що у разі уходу або звільнення вона повинна звільнити вказане житлове приміщення. Тобто, в даному випадку право користування житловим приміщенням в спірній квартирі для відповідача є похідним від існування у позивача права власності на цю квартиру. Позивач за зустрічними позовними вимогами визнав той факт, що відповідач за зустрічним позовом проживає в цій квартирі та користується нею. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Аналізуючи зазначені вище правові норми, суд приходить до висновку, що з моменту звільнення позивач за первісним позовом втратила право користування спірною квартирою та на даний час вона користується нею без правових на це підстав в порушення прав ПрАТ «ХК «Київміськбуд» як власника майна. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження. Так, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 124 ЖК Української PCP, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків;осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації Україн Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються зустрічною позовною заявою, внаслідок чого вони не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обовязок відшкодувати позивачеві суму сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved