Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 06 вересня 2002 року у відділі реєстрації актів громадського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №426. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 вересня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Однак, подружнє життя з відповідачем не склалося через різні життєві цінності, відсутність спільних поглядів на сімейне життя, постійні сварки та образи. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з 2013 року. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов із зазначених в ньому підстав, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 вересня 2002 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.4). При розгляді справ про розірвання шлюбу суд за правилами ст. 112 СК України з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України). За змістом ст. 111 СК України суд не зобов'язаний призначати строк для примирення подружжя. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Приймаючи до уваги, що справа знаходиться у провадженні суду з лютого 2015 року, позивач заперечує щодо надання строку для примирення та вказує на те, що за час знаходження позову у суді подружжям не вжито жодних заходів для його примирення, суд з урахуванням вищезазначених норм закону вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved