Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон на навчання дитини, яка досягла 16 років без згоди і супроводу батька. Позовна заява мотивована тим, що з 29 серпня 2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірваний 29 січня 2013 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва (справа № 2603/14443/12). Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначає, що їхній спільний син [PERSON] навчається в 11 класі, добре вчиться, за місцем навчання характеризується позитивно. Після закінчення школи мріє продовжити навчання за межами України. Ураховуючи викладене, [PERSON] просить суд надати дозвіл на довгостроковий виїзд за межі України на навчання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , без згоди і супроводу батька - [PERSON] , а саме: Польщу та усі країни, що входять до шенгенської зони, до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Відповідачем до суду не подано відзиву на позову заяву, при цьому останній належним чином повідомлялися про розгляд справи у суді, а саме за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем перебування направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі та судова повістка. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засідання позивач позов підтримала за викладеними у ньому обставинами та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини не явки суду не повідомив. Враховуючи ненаданням відповідачем відзиву, та відсутність заперечень з боку позивача, суд вважав за можле провести заочний розгляд справи. Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 29 серпня 2001 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 29 січня 2013 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва (справа №2603/14443/12) (а. с. 6). Від шлюбу сторони у справі мають дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Відповідно до характеристики гімназії № 283 м. Києва, за підписом директора та класного керівника, [PERSON] навчається у гімназії з 2014 року у класі з поглибленим вивченням математики. Має високий та достатній рівень знань, характеризується позитивно (а. с. 15). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України абзац другий частини третьої статті 313 ЦК України. З урахуванням наведеного, встановивши, що на час звернення з позовом до суду (16 листопада 2020 року) неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , виповнилось 16 років, він має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а тому суд позбавлений можливості надати дозвіл на виїзд за кордон без згоди батька особі, якій виповнилося 16 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав, отже у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed