Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У поданій в суд заяві, зміненій востаннє заявою від 21 грудня 2016 року, позивач [PERSON] просить визнати наказ ПП «Явір-2000» №60-к від 15 квітня 2014 року про його звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України незаконним, поновити його на посаді начальника Рівненського регіонального управління охорони ПП «Явір-2000», стягнути з відповідача на його користь незаконно утриману заробітну плату в сумі 2619 грн., не отриману заробітну плату в сумі 5866,14 грн. з урахуванням вже утриманих податків, грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 15 квітня 2014 року по 17 травня 2014 року в сумі 1895,23 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при проведенні повного розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2014 року по день постановлення рішення у справі, середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за період з 15 квітня 2014 року по день постановлення рішення у справі та моральну шкоду в сумі 7600 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 20 листопада 2011 року він написав заяву про прийняття його на роботу по сумісництву на посаду начальника Рівненського регіонального управління охорони ПП «Явір-2000», але з наказом не був ознайомлений, і фактично у цей же день став до роботи, що підтверджується матеріалами електронної переписки накладними про надходження матеріалів матеріальних цінностей, надходженням на картковий рахунок коштів для виплати заробітної плати тощо. Однак наказ по прийняття на роботу виданий лише 21 травня 2012 року на підставі його заяви, дата якої фальсифікована. Також він не писав заяви від 18 червня 2012 року про переведення його на основне місце, а заява про звільнення з роботи написана під психологічним тиском керівництва ПП «Явір-2000» за угодою сторін з 15 квітня 2014 року за умови сплати усієї заборгованості по заробітної плати, тобто дата звільнення не була узгоджена, а тому має бути поновлений на роботі. За таких обставин відповідач має виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за період з 15 квітня 2014 року по день постановлення рішення у справі в сумі 39720,72 грн. На день звільнення відповідач заборгував йому незаконно утриману заробітну плату в сумі 2619 грн., не отриману ним за грудень 2012 року лютий 2013 року заробітну плату в сумі 5866,14 грн., та грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 15 квітня 2014 року по 17 травня 2014 року в сумі 1895,23 грн., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при проведенні повного розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2014 року по день постановлення рішення у справі в сумі 173967,42 грн. Оскільки останні два місяці до звільнення він перебував у відпустці, то обрахунок повинен бути поведений з посадового окладу, який становив 1900 грн. У звязку з незаконним звільненням з роботи, невиконанням умов колективного договору йому завдано моральної шкоди, яка полягає у спричиненні тяжкого психологічного шоку, у переживаннях та душевних стражданнях, оскільки знаходився у пригніченому стані, втратив спокій, а тому моральну шкоду оцінює у розмірі 7600 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснюючи тим, що [PERSON] працював у ПП «Явір-2000» з 21 травня 2012 року та був звільнений за його заявою за угодою сторін з 15 квітня 2014 року. Надані позивачем докази перебування у трудових відносинах з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року є неналежними, а тому підстави для стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за цей період відсутні. Оскільки ПП «Явір-2000» знаходиться у м.Полтава, тому трудову книжку позивачу за його заявою направлено поштою. Будь-яких заборгованостей з виплати заробітної плати перед позивачем не існує, а обставин незаконного утримання заробітної плати в сумі 2619 ним не доведено. Просить у задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Установлено, що наказом №45-к від 21 травня 2012 року позивач [PERSON], працюючи на цей час у Тернопільському загоні воєнізованої охорони Львівської залізниці за основним місцем роботи, прийнятий на посаду начальника регіонального управління охорони ПП «Явір-2000» за сумісництвом з 21 травня 2012 року з посадовим окладом 1700 грн. на місяць. Після звільнення з Львівської залізниці наказом №56-к від 02 липня 2012 року [PERSON] з 02 липня 2012 року прийнятий начальником регіонального управління охорони ПП «Явір-2000» на основне місце роботи із збереженням попередньої заробітної плати, та наказом №60-к звільнений за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України з 15 квітня 2014 року, що підтверджується записами його трудової книжки. З указаними наказами відповідача про прийняття на роботу та звільнення позивач не ознайомлювався та написання заяв про прийняття на роботу від 21 травня 2012 року та 18 червня 2012 року, на підставі яких видані накази №45-к та №56-к, позивач заперечує. За повідомленням ПП «Явір-2000» оригінали документів, а саме: заяви про прийняття [PERSON] на роботу начальником регіонального управління охорони ПП «Явір-2000» та на основне місце роботи, а також відомості на виплату заробітної плати №83 за грудень 2012 року від 22 січня 2013 року, №75 за січень 2013 року від 03 січня 2013 року, №174 за січень 2013 року від 07 лютого 2013 року, №201 за лютий 2013 року від 22 лютого 2013 року викрадені невідомими особами 27 жовтня 2015 року зі службового автомобіля. У звязку з цим Київським ВП ГУНП в Полтавській області було зареєстровано в Єдиному обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення звернення ПП «Явір-2000» за №2015000293 від 12 листопада 2015 року, яке списано до справи через не завдання підприємству матеріального збитку. За вказаних обставин ненадання відповідачем оригіналів документів призначена ухвалою суду від 24 вересня 2015 року комплексна почерковознавча та економічна експертиза указаних вище спірних документів не була проведена. Відсутні відомості і про результати розслідування заяви [PERSON] від 16 червня 2014 року Здолбунівським ВП ГУНП України в Рівненській області кримінального провадження 312014180130000486, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст.358 КК України за фактами підробки його заяв про прийняття на роботу. Згідно письмової заяви [PERSON] від 11 квітня 2014 року, останній просив звільнити його із займаної посади начальника Рівненського РУО відповідно до п.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін з 15 квітня 2014 року, що ним не заперечується. З розяснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Ураховуючи те, що сторонами домовленість про дату звільнення досягнуто, належних і допустимих доказів анулювання такої домовленості чи написання заяви про звільнення під психологічним тиском, а тому підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 39720,72 грн. відсутні. А доводи про подання заяви про звільнення з роботи за умови умовах погашення усієї заборгованості по заробітній платі є помилковими, оскільки проведення повного розрахунку з працівником при звільненні передбачено законодавством. Так, відповідно до ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику при звільненні від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідач наявність заборгованості перед [PERSON] при його звільненні заперечує, що свідчить про наявний спір. Згідно довідки ПП «Явір-2000» №1628 від 06 травня 2014 року за період з 21 травня 2012 року по 15 квітня 2014 року [PERSON] нараховано 42234,04 грн. заробітної плати, а виплачено з урахуванням утриманих податків 35430,60 грн. (а.с.176 т.2). З представлених відповідачем копій відомостей на виплату заробітної плати вбачається, що позивач [PERSON] за грудень 2012 року отримав 2083,24 грн. (відомість №83 від 22 січня 2013 року), за січень 2013 року - 2280,18 грн. (відомість №75 від 03 січня 2013 року) і 658,69 грн. (відомість №174 від 07 лютого 2013 року), за лютий 2013 року 799,93 грн. (відомість №201 від 22 лютого 2013 року), а всього за вказаний період на загальну суму 5822,04 грн., що категорично заперечується позивачем (а.с.78-84 т.2). Такі обставини неотримання позивачем сум заробітної плати за грудень 2012 року - лютий 2013року з огляду на відсутність оригіналів документів та неможливість проведення почерковознавчої експертизи узгоджуються з довідкою ПП «Явір-2000» №1628 від 06 травня 2014 року, за якою відомості про виплату заробітної плати за листопад та грудень 2012 року відсутні, а в січні 2013 року нібито виплачено 5822,04 грн. Також з відомості про виплату грошей №1117 від 07 травня 2014 року значиться сума неотриманих позивачем коштів у розмірі 44,10 грн., яка відповідачем не оспорюється. Таким чином загальна сума заборгованої позивачу заробітної плати з урахуванням утриманих податків становить 5866,14 грн., яка підлягає стягненню на його користь. З розяснень, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. На даний час заборгованість по заробітній платі в сумі 5866,14 грн. позивачу не виплачена, а тому згідно ст.117 КЗпП України підлягає стягненню і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. З наказу ПП «Явір-2000» від 03 березня 2014 року №18-від вбачається, що [PERSON] на підставі його заяви від 03 березня 2014 року надавалася щорічна основна відпустка з 06 березня 2014 року по 05 квітня 2014 року. Ураховуючи ті обставини, що останні два місяці до моменту звільнення позивач перебував у відпустці, обрахунок середнього заробітку [PERSON] відповідно до пунктів 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженої постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, повинен бути проведений виходячи з його посадового окладу, який становив 1900 грн. За період з 16 квітня 2014 року по 27 лютого 2017 року загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, без урахування строку зупинення справи з 24 вересня 2015 року по 23 листопада 2016 року становить: квітень 2014 року (1900 : 30 = 63,33 грн. х 15 к.д.) 949,95 грн., травень 2014 року серпень 2015 року (1900 х 16 місяців) 30400 грн., вересень 2015 року (63,33 грн. х 24 к.д.) 1519,92 грн., листопада 2016 року (63,33 грн. х 8 к.д.) 506,64 грн., грудень 2016 року січень 2017 року (1900 х 2 місяці) 3800 грн. та лютий 2017 року (63,33 х 27 к.д.) 1709,91 грн., а всього 38886,42 грн., яка підлягає стягненню. За повідомленням Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області від 29 липня 2016 року вбачається, що з 29 вересня 2012 року по 16 січня 2013 року згідно листків непрацездатності №461889, №407747 та №54280 [PERSON] перебував на лікарняному. У листопаді 2012 року [PERSON] нараховано допомогу по тимчасовій непрацездатності згідно листка непрацездатності №461889 в сумі 2619 грн. (у т.ч. за рахунок підприємства 261,90 грн.) та проведено утримання нарахованої заробітної плати за жовтень 2012 року в сумі 1900 грн., що є порушенням ст.127 КЗпП України, у звязку з чим виплата 705,24 грн. у листопаді 2012 року не проводилася. Разом з тим, виходячи з відомостей про нараховану йому заробітну плату за період з листопада 2012 року по лютий 2013 року в розмірі 6541,12 грн. (5822,04 грн. + 719,08 грн.) та розміру отримуваної позивачем розміру середньомісячної заробітної плати у жовтні 2012 року і березні 2013 року, що становила 1556,86 грн., за вказаний період з листопада 2012 року по лютий 2013 року позивач отримав би заробітну плату в сумі 6227,44 грн. (1556,86 грн. х 4 місяці), яка є меншою від нарахованої йому. Обставини отримання позивачем заробітної плати до жовтня 2012 року та з березня 2013 року ним не заперечуються та нараховані суми не оспорюється, а тому вимога про стягнення незаконно утриманої відповідачем суми в розмірі 2619 грн. є недоведеною. Крім того, за повідомленням Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області від 13 червня 2014 року та від 05 серпня 2014 року [PERSON] надавалися щорічні основні відпустки за його заявами з 05 по 29 серпня 2013 року терміном 24 календарних дні та з 06 березня 2014 року по 05 квітня 2014 року терміном 30 календарних днів відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки» у звязку встановленням з 17 січня 2013 року 2 групи інвалідності, які останнім використані в повному обсязі. Згідно виписки індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (а.с.166 т.1) [PERSON] працював у ПП «Явір-2000» саме з травня 2012 року, а не з 20 листопада 2011 року, що узгоджується і з Журналом реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці про проведення інструктажу, який [PERSON] пройшов 21 травня 2012 року. Доказів отримання заробітної плати з 20 листопада 2011 року позивач суду не надав і спір з приводу невиплати заробітної сплати з указаної дати по 21 травня 2012 року відсутній. А представлені позивачем копії відомостей про розмір отримуваної ним заробітної плати в ПП «Явір-2000» з листопада 2011 року по грудень 2013 року (а.с.24-48 т.1) не підтверджені їх оригіналами чи іншими належними доказами отримання [PERSON] указаних в них сум, без відповідних реквізитів підприємства, установи чи організації заперечуються відповідачем, тому у розумінні положень ст.57-59 ЦПК України судом не можуть бути прийняті до уваги як належні докази у справі. З наведених вище мотивів відсутності оригіналів документів не можуть бути доказами у справі надані позивачем копії електронної переписки з 11 листопада 2010 року (а.с.109 т.1), виписка з поточного карткового рахунку ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» з 01 липня 2011 року, яка не містить відомостей про цільове призначення отримуваних коштів (а.с.211 т.1), накладні про надходження матеріальних цінностей з 21 лютого 2012 року по 08 травня 2012 року (а.с.184-189 т.1), наказ про закріплення автотранспорту від 28 квітня 2012 року (а.с.49-50 т.1). А тому вимога позивача про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн. є недоведеною. Наявність вини відповідача у несвоєчасній видачі (затримці) трудової книжки [PERSON] при його звільненні, яка у відповідності до вимог «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, за заявою останнього від 12 травня 2014 року була направлена йому поштою та отримана 18 травня 2014 року, позивач суду не довів. Крім того, з висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року по справі №6-2912цс16 правової позиції вбачається, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст.117 КЗпП України так і за ст.235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. А тому підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 15 квітня 2014 року по 17 травня 2014 року в сумі 1895,23 грн. відсутні. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на встановлені судом обставини власного бажання позивача звільнитися з роботи за угодою сторін, отримання за його згодою трудової книжки поштою, недоведеності спричинення йому психологічної травми і втрати нормальних життєвих зв'язків, що зумовило додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки є пенсіонером, а інвалідність йому встановлена за рік до звільнення, тому вимога про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 7600 грн. є недоведеною. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням вимог майнового характеру присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі 447 грн. 53 коп.

Outcome: approved