Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням. В судове засідання не зявився представник позивача, але надала до суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглянути у її відсутність. Відповідач у судове засідання неодноразово не зявився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин ухиляється від явки до суду, а тому у відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України справу потрібно вирішувати на підставі наявних у ній даних і доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов законний та обґрунтований, а тому підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] з 28 серпня 2004 року до 16 вересня 2014 року. За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали спільне майно, квартиру [ADDRESS], яка рішенням Ленінського районного суд м. Полтави, від 02.10.2014 року, визнана спільним сумісним майном подружжя і розподілена між мною і відповідачем по ? частині за кожним . Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 02.10.2014 року поділено майно подружжя, а рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20.05.2015 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] із матірю. Дані рішення суду набрали законної сили. Як зазначає у своєму позові позивач спільною трьохкімнатною квартирою користується лише відповідач, [PERSON], враховуючи його нестерпну поведінку, який майже кожної неділі, на протязі останніх двох років влаштовує скандали, змушена проживати в іншій квартирі, незважаючи на те, що має ? частину спірного житла, але погіршуючи свої умови проживає в іншому місті. [PERSON] не може, а ні здати в оренду свою частину житла, а ні продати її, щоб нормально жити і не згадувати про наявність відповідача. Спірне житло має три ізольовані кімнати , площею 17,0 м/кв., 11,3 м/кв, 9,4 м/кв, а також приміщення які мають залишатись в загальному користуванні, це кухня (3) площею 9,6 м/кв, коридор (1) площею 11,5 м/кв, а також ванна кімната (6) площею 3,0 м/кв і вбиральня (7) площею 1,3 м/кв., і нежитлові приміщення веранда (9) площею 7,8 м/кв і балкон і лоджію. Позивач зверталась до міліції з приводу скандалів і бійки, які відповідач влаштовує, [PERSON] сама утримує дитину, відповідач не сплачує аліменти, сплачує половину вартості послуг комунальних, по забезпеченню житла теплом і послуг ЖЕД, і при цьому не має, а ні доступу до житла, а ні можливості розпорядитись ним як належить співвласнику майна. Враховуючи неможливість виділу належної позивачу частки квартири в натурі, [PERSON] просить встановити порядок користування спірною квартирою за яким виділити, враховуючи, що позивач має на утриманні неповнолітню дитину кімнату (8) площею 11,3 м/кв, яка облаштована нежитловими приміщеннями лоджією і верандою (9) площею 7,8 м/кв, а також окрему кімнату (5) площею 9,4 м/кв, інші приміщення: кухню коридор і ванну кімнату та вбиральню залишити у загальному користуванні, а відповідачу виділити кімнату (4) площею 17,0 м/кв. Відповідно ж до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб»єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи. Згідно вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст..156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Кожний із співвласників майна має право на отримання у користування та володіння частки майна в натурі, така частка повинна відповідати його частці в праві загальної часткової власності. Якщо виділення в натурі неможливе, співвласник має право на отримання матеріальної компенсації від інших співвласників або запропонувати встановити порядок користування спільним майном. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Таким чином, у випадку якщо неможливо виділити частину будинку (квартири) в натурі та є певні проблеми з співмешканцями при його використанні, позивач звернулась з вимогою про встановлення порядку користування спільним майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved