Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У лютому 2020 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення пені за затримку у сплаті аліментів в розмірі 111 350,22 грн. за період з 08 грудня 2013 року до 01 листопада 2019 року. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 01 червня 2002 року до 28 листопада 2013 року. В шлюбі у подружжя народилися троє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . З грудня 2012 року подружжя не вело спільного господарства. З цього ж часу припинені шлюбні стосунки. Позивач з дітьми проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідачка проживає окремо від позивача і своїх дітей. 09 червня 2014 року Дарницьким районним судом міста Києва було прийнято рішення по справі № 753/17250/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання трьох дітей в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08 жовтня 2013 року до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду перебуває на виконанні Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві. 29.01.2020 була отримана довідка Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01 листопада 2019 року в розмірі 125 292,30 грн., та про накладений штраф у розмірі 21 881,46 грн. У листопаді 2019 року Відповідачка сплатила частину боргу по аліментам на утримання дітей у розмірі 104 300,00 грн., а у грудні 2019 року - у розмірі 29 800,00 грн. В зв`язку з затримкою у сплаті аліментів позивач просив стягнути пеню в розмірі 111 350,22 грн. Відповідач через свого представника подала до суду відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позову повністю. Зазначає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року у справі № 753/17250/13-ц не мала змоги виконувати вчасно, у зв`язку з тим, що мала серйозні проблеми зі здоров`ям, з наслідками яких вона досі бореться. На нервовому ґрунті лікарі констатували у Відповідача аденокарциному прямої кишки 2-3 стадії або ж tumor прямої кишки T2-3NO, що є раком прямої кишки, на підтвердження чого надано довідки медичних закладів і виписки з медичних карток. Зазначає, що на даний час займається лікуванням, яке потребує витрат, проходила курс лікування за кордоном, протягом 2013-2019 років часто знаходилась на стаціонарному лікуванні, що унеможливило сплату аліментів. Як тільки змогла одразу почала сплачувати аліменти, і на даний час повністю погасила заборгованість. Відповідач зазначає, що в зв`язку з тим, що заборгованість виникла з незалежних від неї причин (хвороби), пеню нараховувати не можна. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач повідомлена про дату і час розгляду справи, про що у справі наявне відповідне поштове повідомлення. До суду на момент розгляду справи заяв та клопотань про відкладення розгляду справи або оголошення перерви не надходило. 05 червня 2020 року до суду від представника відповідача надійшла заява про передачу справи за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Заява вмотивована тим, що з 13 травня 2020 року Відповідачка проживає в м. Вінниця і відповідно до ч. 1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) позови пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 02 березня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 31 та ч. 2 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання позивача та дітей, копії паспорту відповідача, позивач, відповідач та діти на момент відкриття провадження у справі були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Тому, враховуючи наявність підстав для розгляду справи Дарницьким районним судом міста Києва та відсутність підстав для передання справи до Вінницького міського суду Вінницької області, суд залишає заяву представника відповідачки про передачу справи за підсудністю без задоволення. Також до суду надійшло клопотання представника відповідачки про розгляд справи в загальному позовному провадженні. Клопотання вмотивоване тим, що справа потребує детального розгляду спору по суті, вивчення доказів на підтвердження неспроможності відповідача вчасно сплатити аліменти у зв`язку з тяжкою хворобою та тривалим лікуванням. Згідно ч. 4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: залишення заяви відповідача без задоволення; розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. За змістом ч. 5 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин, а також спори про стягнення аліментів та поділ майна подружжя. А виходячи зі змісту п. 1 ч. 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку, тому суд приходить до висновку про те, що справа підлягає подальшому розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки відповідно до положень ч. 6 ст. 19 ЦПК України даний спір є малозначним і відповідачкою не наведені суттєві обґрунтування необхідності розгляду справи в загальному провадженні. Тому суд приходить висновку про залишення заяви представника відповідачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження без задоволення. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 01 червня 2002 року. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2013 року шлюб розірвано та змінено прізвище [PERSON] на [PERSON] . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилися діти [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . 28 травня 2014 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва по справі №753/17250/13-ц визначено місце проживання дітей з позивачем та стягнуто з відповідачки аліменти на утримання трьох дітей в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 8 жовтня 2013 року до досягнення дітьми повноліття. На виконання рішення суду видано виконавчий лист 753/17250/13 від 09.07.2014 року. Виконавчий лист перебуває на виконання Дарницького районного відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), де відкрито виконавче провадження № 55968045. Відповідно до Перерахунку розрахунку заборгованості по аліментах № 55968045 від 29 січня 2020 року вбачається, що аліменти нараховуються з 12.02.2015 року по 17.12.2019 року. Аліменти нараховувалися відповідно ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі встановленому рішенням суду виходячи з статистичних даних середньомісячного заробітку по м. Києву. З 08 липня 2017 року в зв`язку з набуттям чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» визначено мінімальний розмір аліментів на утримання дитини на рівні 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до інформації Дарницького РВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) аліменти в період з лютого 2015 року до жовтня 2019 року включно Відповідачкою не сплачувалися взагалі. 14 серпня 2019 року до Відповідачки державним виконавцем було застосовано штраф в розмірі 21 881,46 грн. відповідно до стст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження». В листопаді 2019 року відповідачкою сплачені аліменти в розмірі 104 300,00 грн. і в грудні на депозитний рахунок виконавчої служби надійшли аліменти в розмірі 29 800,00 грн. Загалом сплачено 147 173,76 грн. Станом на 01.01.2020 року заборгованість зі сплати аліментів була відсутня. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Розглядаючи поважність причин невиконання відповідачем обов`язку зі сплати аліментів на утримання трьох дітей, суд виходить з наступного. З відзивом на позов надано наступні докази, які на думку представника відповідача підтверджують неможливість сплати аліментів на утримання дітей протягом 2013-2019 років. Так з Консультативного заключення терапевта від 19 лютого 2010 року вбачається встановлення [PERSON] діагнозу Залізодефіцитна анемія, хронічний геморой, ректальна кровотеча та призначено лікування у хірурга, обстеження, дієта та лікувальні заходи. Виписка з історії хвороби стаціонарного хворого № 615 від 15 березня 2008 року містить інформацію про встановлений діагноз постгеморагічна гіпохромна анемія тяжкого степеню, атрофічний гастрит, атрофічний коліт, хронічний комбінований геморой 2-3 ступеню, ускладнений ректальною кровотечією, анемією. З 2003 року страждає гемороєм з кровотечіями, погіршення з січня 2007 року. Після проведеного лікування стан покращився. Також судом досліджено результати медичних обстежень за 2008, 2016, 2017 рік. Відповідно до виписки з історії хвороби № 15841/1333 від 09.11.2016 року відділення проктології Київської обласної клінічної лікарні МОЗ України [PERSON] перебувала на обстеження з 07.11.2016 до 09.11.2016 року. Діагноз c-r н/а відділу прямої кишки Т 2-3 NoMoG2, кл.гр ІІ. В задовільному стані виписана для продовження лікування в умовах спеціалізованого закладу. Відповідно до Виписки № 9701 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] проходила стаціонарне лікування з 12.07.2016 до 14.07.2016 року. Проаналізувавши вказані докази в сукупності судом вбачається, що відповідач у 2008, 2010, 2016 та 2017 роках проходила короткострокове лікування у м. Києві. Доказів лікування Відповідачки за кордоном суду не надано, як і не надано доказів витрат на лікування. В той же час відповідно до наданої представником позивача інформації відповідач здійснює підприємницьку діяльність як засновник і керівник ТОВ «РАВЕНТРІ ХОЛ» (код ЄДРПОУ: 41704643, дата заснування: 03.11.2017 року), ТОВ «БАНЕФОРТ» (код ЄДРПОУ: 41709861, дата заснування: 06.11.2017 року), ТОВ «КАЙЛІН» (код ЄДРПОУ: 41698956, дата заснування: 01.11.2017 року), а також є засновником ТОВ «ДІПВУД» (код ЄДРПОУ: 41696575, дата заснування: 18.02.2018 року), ТОВ «ЛОНГБОУ ХОЛ» (код ЄДРПОУ: 41704989, дата заснування: 14.02.2018 року), ТОВ «ФЕЙЕРКЕСЛ» (код ЄДРПОУ: 41709712, дата заснування: 28.11.2017 року). Крім того, з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2019 року по справі № 336/2906/19 вбачається, що відповідач з 27.12.2016 року до 20.08.2019 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-5356/0/15-21-Вих від 12.02.2021 року за останні п`ять років зафіксовано перетинання Відповідачкою кордону України з іншим державами в наступні дати і напрямку: 06.04.2016 року виїзд в Москву через Конотоп; 18.08.2016 року виїзд в Тель Авів через Бориспіль-D; 16.10.2016 року в`їзд з Тель-Авіва через Бориспіль-D; 05.01.2017 року виїзд в Мінськ через Київ; 06.01.2017 року в`їзд з Мінська через Горностаївку; 02.03.2017 року виїзд через Устилуг; 29.05.2018 року в`їзд з Парижу через Бориспіль-D; 29.05.2018 року виїзд в Тбілісі через Бориспіль-D. Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно норм ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи подані сторонами докази в сукупності суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність об`єктивних перешкод, які стали на заваді виконанню обов`язку зі сплати аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей. Також суд вважає, що відсутність офіційного працевлаштування та іншого заробітку (доходів) не звільняє відповідача від обов`язку забезпечувати належне утримання дітей та сплачувати аліменти у розмірі, визначеному Законом. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А згідно з ч. 1 ст. 196 цього Кодексу при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. 08 липня 2017 року набув чинності Закон України від 17.05.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» було внесено зміни до ст. 196 СК України, згідно з якими встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В зв`язку з цим, суд вважає, що обмеження щодо нарахування пені мають застосовуватися до всього періоду нарахування пені. Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду, вказує на наявність у відповідача заборгованості за несплату аліментів за період з 08.10.2013 року до 01.11.2019 року нараховує за вказаний період пеню у розмірі 111 350,22 грн. Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Даною правовою нормою чітко визначено, що розмір заборгованості визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення. Так, у матеріалах справи міститься складений головним державним виконавцем розрахунок заборгованості Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції за № ВП55968045 від 29 січня 2020року, по виконавчому листу про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем за аліментними зобов`язаннями розрахована за період 12 лютого 2015 року по 17 грудня 2019 року. Враховуючи вищевикладене та те, що в матеріалах справи міститься складений головним державним виконавцем розрахунок про заборгованість відповідача за аліментними зобов`язаннями, суд дійшов висновку, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості по аліментам складений позивачем за період з 08.10.2013 року до 11 лютого 2015 року не є належним та допустимим доказом, в зв`язку з чим суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення пені за вказаний період часу не підлягають задоволенню. В той же час вимоги щодо стягнення на користь позивача з відповідача пені за несвоєчасну сплату аліментів за період часу з 12 лютого 2015 року до 01 листопада 2019 року підлягають задоволенню. Відповідно до вказаної довідки сума аліментів за лютий 2015 року становить 1 089,00 грн. Вирахуванню з цієї суми аліментів підлягають аліменти за період з 01.02.2015 року до 11.02.2015 року (11 днів). В лютому 2015 року 28 календарних днів. Тоді 1 089,00 / 28 * 11 = 427,82 гривень. Отже загальна сума аліментів за 2015 рік становитиме 12 708,58 гривень (13 136,40 - 427,82). Відповідно до вказаної довідки розмір аліментів за 2016 рік становив 16 403,40 гривень, за 2017 рік - 25 396,50 гривень, за 2018 рік - 34 360,50 гривень, за 2019 рік до 01.11.2019 року в межах позовних вимог - 30 951,00 гривень. Загальний розмір аліментів, який зобов`язана була сплатити відповідач за період з 12.02.2015 року до 01.11.2019 року тоді становитиме 119 819,98 гривень. Розмір пені обмежується 100% заборгованості за аліментами. Тому, неустойка за прострочення сплати аліментів (пеня) дорівнюватиме 119 819,98 гривень. При цьому відповідно абз. 2 ч. 1 ст. 196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Суд враховує, що Відповідачка сплатила штраф в розмірі 21 881,46 гривень, який має бути врахований при остаточному визначенні розміру пені. Таким чином, позовні вимоги про стягнення неустойки (пені) з [PERSON] на користь [PERSON] за заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей підлягають частковому задоволенню в розмірі 97 938,52 грн. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом вимог ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пп. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом, та враховуючи що позов задоволено частково в частині 0,87955 від вимог Позивача, з Відповідачки в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 798,63 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial