Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: -визнати повністю недійсною заяву [PERSON] про вихід зі складу засновників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», та перерозподіл частки у розмірі 9,9 % у статутному капіталі товариства, посвідчену 16.03.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукровою С.С.; -визнати недійсним рішення загальних зборів засновників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», оформлене протоколом № 9 від 16.03.2017 року в частині: зміни складу учасників товариства; перерозподілу частки [PERSON] в статутному капіталі товариства; затвердження нової редакції статуту товариства; -визнати недійсними зміни, внесені до статуту ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» на підставі протоколу № 9 від 16.03.2017 року в частині: зміни складу учасників товариства; перерозподілу частки [PERSON] в статутному капіталі товариства; -скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», здійснених на підставі протоколу № 9 від 16.03.2017 року, в частині: зміни складу учасників товариства; перерозподілу частки [PERSON] в статутному капіталі товариства; -скасувати реєстраційні дії/записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо реєстрації змін до установчих документів ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», здійснених на підставі протоколу № 9 від 16.03.2017 року, в частині: зміни складу учасників товариства; перерозподілу частки [PERSON] в статутному капіталі товариства. В обґрунтування позову зазначено про те, що на виконанні у державного виконавця ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження № 41120369 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 406 990,73 грн., у межах якого постановою державного виконавця від 09.12.2013 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON] У 2015 році [PERSON] виступив власником частки в статутному капіталі ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» у розмірі 9,9 %, що становить 2 890 000 грн. В подальшому 16.03.2017 року [PERSON] підписано заяву про вихід із складу засновників товариства, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукровою С.С. На підставі вказаної загальними зборами ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» прийнято рішення, оформлене протоколом № 9 від 16.03.2017 року, про виключення [PERSON] зі складу учасників, передачу частки [PERSON] , а також затверджено нову редакцію статуту ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР». На підставі вказаного вище рішення загальних зборів, державним реєстратором Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації проведено державну реєстрацію змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач зазначає, що [PERSON] протиправно та в незаконний спосіб підписано заяву про вихід із товариства, передачу належної останньому частки на користь [PERSON] , що позбавило кредиторів, зокрема, позивача, отримати задоволення своїх вимог за рахунок частки у статутному капіталі товариства. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 5 грудня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року закінчено підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Представником відповідача ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» подано відзив, в якому зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також відповідач зазначає про незаконність та безпідставність заявлених позовних вимог, вказує, що у виконавчому провадженні арешт накладено в межах суми боргу у розмірі 406 990,73 грн., тоді як розмір частки [PERSON] значно більше суми боргу. Крім того, на користь тієї обставини, що відповідач [PERSON] не мав наміру ухилятись від виконання рішення суду про стягнення з нього боргу, свідчить і та обставина, що в межах виконавчого провадження накладено арешт на належні [PERSON] три земельні ділянки, розташовані на території Пухівської сільської ради та Рожківської сільської ради, вартість яких значно перевищує суму боргу. Від відповідача [PERSON] відзиву не надходило. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд надходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2017 року [PERSON] підписано заяву про вихід із складу засновників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», належну йому частку у розмірі 9,9 % у статутному капіталі [PERSON] передано на перерозподіл до загальних зборів учасників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР». Справжність підпису [PERSON] на вказаній заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою С.С. 16 березня 2017 року загальними зборами учасників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» прийнято рішення, оформлене протоколом № 9, відповідно до якого перерозподілено частку учасника [PERSON] на користь [PERSON] ; виключено [PERSON] зі складу учасників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», затверджено новий склад учасників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР»; затверджено нову редакцію статуту ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» та надано доручення директору товариства на проведення державної реєстрації нової редакції статуту товариства. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що є стягувачем у виконавчому провадженню про стягнення з боржника [PERSON] боргу у розмірі 406 990,73 грн., стверджує, що оскільки боржнику [PERSON] було відомо про відкриття виконавчого провадження та накладення державним виконавцем арешту на все його майно в межах виконавчого провадження, відтак, на думку позивача, підписання заяви про вихід із складу учасників товариства, перерозподіл частки, вчинено з метою ухилення боржника [PERSON] від виконання рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів, шляхом неможливості звернення стягнення на належне йому майно. Відтак, наявні передбачені ст.ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України підстави для визнання недійсною заяви від 16 березня 2017 року, недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР», нової редакції статуту, скасування державної реєстрації. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однієї або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечать актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Аналізуючи письмові докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що матеріали цивільної справи містять копію заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року, постановленого у цивільній справі № 756/11200/13-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 406 990, 73 грн. Однак, суд зазначає, що вказана копія судового рішення містить відмітку про те, що останнє не набрало законної сили. Також, матеріали справи містять копія першої сторінки виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року. Разом з тим, другої сторінки виконавчого листа, в тому числі з відміткою про дату видачі такого виконавчого листа, матеріали цивільної справ не містять. В матеріалах справи наявна копія постанови державного виконавця органу державної виконавчої служби Оболонського управління юстиції від 6 грудня 2013 року, про відкриття виконавчого провадження № 41120369 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 406 990, 73 грн. Крім того, матеріали цивільної справи містять копію постанови державного виконавця органу державної виконавчої служби Оболонського управління юстиції від 9 грудня 2013 року про накладення арешту на все майно, що належить боржнику [PERSON] в межах суми боргу 406 990, 73 грн. Суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять доказів, які б підтверджували факт обізнаності боржника [PERSON] з постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а так само постановою про накладення арешту на майно. Матеріали цивільної справи не містять доказів, з яких би вбачалось можливим встановити час, коли боржник [PERSON] став учасником ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР». Крім того, з матеріалів справи не вбачається можливим встановити, чи було відкрите виконавче провадження № 41120369 станом на час підписання [PERSON] оспорюваної заяви, тобто станом на 16 березня 2017 року. Посилаючись на протиправність дій відповідача [PERSON] , позивач не надає в розпорядження суду доказів на обґрунтування тієї обставини, що саме належна [PERSON] частка у статутному капіталі ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» перебувала під арештом згідно постанови державного виконавця станом на 16 березня 2017 року. Таким чином, суд надходить до висновку про відсутність будь-яких доказів, які б стверджували факт обізнаності [PERSON] про накладення арешту на належну останньому частку у розмірі 9,9 % у статутному капіталі ТОВ «КИЇВ БІО ЦЕНТР» станом на 16 березня 2017 року. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи докази у їх сукупності, суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що при підписанні [PERSON] заяви 16 березня 2017 року про вихід із товариства, останній діяв недобросовісно та нерозумно, мав намір, реалізуючи власні повноваження, завдати шкоди іншій особі, зокрема, стягувачу [PERSON] , свідомо відчуживши вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання відповідача [PERSON] перед кредитором [PERSON] . За вказаних вище обставин, суд надходить до висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсною заяви [PERSON] від 16 березня 2017 року. Враховуючи викладене, у суду так само відсутні і підстави для задоволення інших позовних вимог, які є похідними від вказаної вище.

Outcome: dismissed