Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У листопаді 2019 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення суду від 05.06.2008 р. З червня 2014 року відповідач в будинку не проживає . Посилаючись на те, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 09.06.2016 р. шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, просив визнати [PERSON] такою , що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] та зобов`язати Мурафську сільську раду Краснокутського району Харківської області зняти з реєстрації в примусовому порядку відповідача. У судовому засіданні позивач підтримав позов , просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився ,про причини неявки суду не повідомила , про розгляд справи повідомлялася належним чином та в установлений законом строк, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову не заперечував , прохав ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача , представника третьої особи , дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 05.06.2008 р. по цивільній справі № 2-369/2008 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності , за [PERSON] визнано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Як свідчить витяг про державну реєстрацію РКП « Краснокутське БТІ» від 22.02.2011 року , право приватної власності на вказаний будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . За вказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] та дітей сторін [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 12.11.2002 року по 09.06.2016 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 09.06.2016 року . Відповідно до довідки Мурафської сільської ради від 27.11.2019 року , [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , але разом з сином [PERSON] не проживає з червня 2014 року. Як встановлено в судовому засіданні відповідач мешкає по [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлового приміщення від 07.11.2019 р. [PERSON] з за місцем своєї реєстрації не проживає, речей і будь-якого майна відповідача під час обстеження не виявлено. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статті 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Судом встановлено, що спірний будинок по [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності . Будинок не відноситься до державного чи громадського фонду, а є власністю позивача. Оскільки відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У судовому засіданні встановлено , що відповідач спільно з власником спірного будинку не проживає, спільним побутом не пов`язана, з 2014 року вибула із зазначеного будинку та проживає в іншому районі. Відповідач [PERSON] не проживає по [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, а тому підлягає визнанню такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач, як особа, що утратила право користування спірним жилим приміщенням, але продовжує бути зареєстрованою в тому місці проживання і, тим самим, чинить перешкоди власнику того нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідача такою, що втратилп право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України ,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком ) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Щодо позовної вимоги про зобов`язання органу реєстрації зняти відповідача з реєстрації місця проживання суд зазначає наступне. Статтею 3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено , що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської , селищної або міської ради , сільський голова , що здійснює реєстрацію , зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці , на яку поширюються повноваження відповідної сільської , селищної або міської ради. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того, відповідно до абз.3 п. 26 Постанови Кабітнету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 11 вказаного Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено , що орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання /перебування осіб у межах відповідної адміністративно- територіальної одиниці . Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування , їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб , що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 18 ч.1 ЦПК України передбачено , що судові рішення , що набрали законної сили , обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування , підприємств , установ , організацій , посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи ,яка визнана рішенням суду такою , що втратила право користування житловим приміщенням . Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації вже закріплений у ст.ст.7,11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , а дублювання в позовній заяві та рішенні суду ,суперечить принципу спрощеної економії. З наведеного вбачається , що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи , яка втратила право користування житловим приміщенням , при цьому суд не може перебирати на себе функції установ , уповноважених державою на здійснення відповідних дій. Тобто , після набрання судового рішення законної сили , власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації : виконавчого органу сільської , селищної або міської ради за місцем знаходження житлового приміщення або до центру надання адміністративних послуг за місцем за місцем знаходження житлового приміщення , в якому зареєстрована особа. Позивач [PERSON] надав достатньо доказів на підтвердження позову , тому позов підлягає частковому задоволенню в частині втратившою відповідачем [PERSON] права на користування житлом , в іншій частині позову щодо зобов`язання органу реєстрації зняти відповідача з реєстрації, позивачу слід відмовити , оскільки рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням , є підставою для Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області ,як органу реєстрації, зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] .

Outcome: partial