Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом та просила суд виселити [PERSON] з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 10.12.2007 за нею було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23.11.2007 виконкомом Віта-Поштової сільської ради. 21.12.2007 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 03.01.2015 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.03.2015, шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що відповідач не є співвласником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , але зареєстрований за цією вказаною адресою. Також позивач зазначила, що відповідач не бере участі в утриманні будинка, нищить майно, що знаходиться в спірному будинку та на його території, поводиться антисоціально, наніс тілесні ушкодження позивачу, здійснив замах на вбивство третьої особи [PERSON] . З огляду на викладене позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 13.11.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 13.11.2019 було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення Ухвалою судді від 06.07.2020 було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному проваджені. Представник позивача- адвокат М`ялук О.П. в судове засідання 22.02.2021 з`явилася. Позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 22.02.2021 з`явився. Проти позову заперечував в повному обсязі. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи в судове засідання 22.02.2021 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомили. В судовому засіданні 22.02.2021 було оголошено перерву до 16 год. 20 хв. В подальшому учасники справи не зявилися. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.11.2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.12.2007. Відповідно до довідки від 22.11.2019 № 555 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник), [PERSON] (син), [PERSON] (колишній чоловік). Згідно з довідками від 25.01.2017 № 3945 та від 25.01.2017 № 3912 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.04.2015 у справі № 369/1567/15-ц за позовом [PERSON] було визнано [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.04.2015 було скасовано, у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2018 було визнано за [PERSON] право на користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Київської області від 21.06.2018 та Постановою Верховного суду від 02.09.2019 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2018 залишено без змін. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до органів поліції із заявами стосовно неправомірної поведінки відповідача, проте позивач не надала суду доказів того, що відповідача було притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за протиправну поведінку щодо жителів будинкум за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договорів дарування від 15.11.2019, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровими №№ 8147 та 8148, [PERSON] подарувала житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Перехід права власності на вказані об`єкти нерухомого майна від позивача до [PERSON] підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Верховний Суд у своїй постанові 22.01.200 у справі № 679/1657/18 вказав, що, приймаючи таке рішення КЦС послався на те, що відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Одночасно згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Для вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР важливим є те, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Також КЦС, посилаючись на хибність висновків судів попередніх інстанцій, зазначив, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, викладені у п. 11 Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та правових висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так як в ході розгляду справи позивач відчужила спірний житловий будинок на користь третьої особи, у неї відсутнє право власності, за захистом якого вона звернулась до суду, тому у задоволенні позову слід відмовити. Більш того, позивач належними та допустимим доказами не довела суду, що з боку відповідача має місце систематичне порушення правил співжиття, а також фактів вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу, що не дали позитивних результатів; Також суду не було надано доказів того, що відповідач в дійсності проживає у спірному житловому будинку, а не лише зареєстрований за його адресою та періодично приходить до нього. За таких обставин суд залишає позов без задоволенню. При цьому, з огляду на низку тверджень позивача, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed