Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання синів у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) для дитини відповідного віку з моменту звернення з позовом до суду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 09.12.2006 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач участі у вихованні та утриманні спільних дітей не приймає. Відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків, які потребують обов`язкового утримання з його боку. Фінансова можливість підтримувати та виховувати дітей у нього є. Позивач не має достатньо коштів для належного забезпечення та утримання дітей. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2018 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.03.2019 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вимоги про стягнення з нього аліментів на користь позивача не визнав. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив про те, що він, не зважаючи на припинення шлюбних відносин з позивачем, продовжував та продовжує сумлінно виконувати свій батьківський обов`язок та утримувати дітей, купує продукти харчування для дітей, здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, оскільки вони проживають в одній квартирі разом з дітьми та позивачем, купує ліки, надає гроші на дозвілля дітей, бере участь у додаткових витратах. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник щодо задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку щомісяця бере участь в утриманні дітей, купує їм продукти, поповнює мобільні телефони, сплачує комунальні послуги, купує одяг, проводить з ними дозвілля, а також надає кишенькові гроші, які перераховує на відкриті на ім`я дітей банківські картки. Крім того, представником відповідача - адвокатом Юрченко М.Є. під час розгляду справи подане клопотання про постановлення судом окремої ухвали, в якому зазначено про те, що [PERSON] , яка не є клієнтом Адвокатського бюро «Юрченко-Консалт», а є процесуальним супротивником клієнта Адвокатського бюро, подає до суду надруковані фотографії переписки між адвокатом Юрченко М. Є . та його клієнтом [PERSON] , яку визначає, як «копія переписки [PERSON] зі своїм адвокатом».Зазначені дії [PERSON] мають усі ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 397 КК України. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.2006, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 8). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2019, шлюб між сторонами було розірвано, однак станом на час розгляду справи, вказане рішення не набрало законної сили (а. с. 224 - 226). У шлюбі у сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 9, 10). Як встановлено в судовому засідання, з червня 2019 року сторони проживають окремо та вказана обставина не заперечувалася сторонами. Позивач уклала договір на проживання разом з дітьми у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору № 26НАУ найму житлових приміщень (а. с. 107 -108). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється рідною сестрою відповідача, пояснила, що з позивачем вона не спілкується, оскільки її брат та позивач у вересні місяці 2018 року посварилися, з дітьми - своїми племінниками вона у тісних відносинах. У період з вересня по жовтень 2018 року позивача не було вдома з дітьми, тому вона допомагала своєму брату доглядати за ними, кілька разів готувала дітям їсти. Зі слів дітей, позивач була у Польщі. Потім в лютому 2019 року також систематично допомагала відповідачу, купувала продукти, приходила коли позивача не було. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, про що свідчить поданий до суду позов, тому кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд. Частиною 1 статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обов`язки по утриманню дитини в однаковій мірі мають нести як батько, так і матір дитини. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимог і заперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не можеґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що між сторонами не існує спору щодо утримання їхніх дітей. Та обставина, що сторони проживали на час звернення з позовом разом не позбавляє позивача права звертатись з вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей. Суд встановив, що незважаючи на те, що сторонни у справі, на час звернення позивача з позовом до суду, хоч і проживали разом, однак відповідач не надавав регулярно та достатньо коштів для утримання малолітніх дітей, що свідчить про те, що сторони добровільно не домовилися про утримання дітей. Про вказане також свідчить смс-переписка сторін між собою. Надані до суду роздруківки про рух коштів по рахунку відповідача [PERSON] та копії чеків свідчать лише про те, що відповідач приймає участь в утриманні дітей, однак ці витрати носять не регулярний та мінливий характер. Посилання у відзиві відповідача на те, що він сплачує комунальні послуги за квартиру, де вони проживали разом з позивачем та синами до червня місяця, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення аліментів, оскільки вказані обставини не звільняють батька від обов`язку забезпечувати утримання своїх дітей. При визначенні розміру аліментів суд враховує вік дітей, розмір прожиткового мінімуму, встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік», який з 01.07.2019 року для дітей віком від 6 до 18 років становить 2 118 грн., а також те що батько малолітніх дітей у добровільному порядку приймає участь у їхньому утриманні. Однак, враховуючи, що сторони не досягли згоди щодо розміру коштів на утримання дітей, які перебувають на утриманні матері, відповідач є батьком дітей, особою працездатного віку, на забезпеченні у відповідача [PERSON] будь які інші неповнолітні та непрацездатні особи не перебувають, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дітей необхідним харчуванням і предметами вжитку, тому в сукупності оцінених судом доказів, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову, і до досягнення старшою дитиною повноліття. Таким чином, повно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей підлягають задоволенню. Щодо клопотання представника відповідача - адвоката Юрченко М.Є. стосовно постановлення судом окремої ухвал, суд зазначає наступне. З аналізу положень ст. 262 ЦПК України, вбачається, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на принципи та умови, що цьому сприяли, які виявлені саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду. За наслідками розгляду справи суд не вбачає передбачених ст. 262 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved