Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в ефірі телеканалу « Прямий » відбулася трансляція телепрограми «Watchdogs» під заголовком «[INFO]», запис якої розміщений у мережі Інтернет на офіційному сайті згаданого телеканалу за посиланням [INFO], а також на веб-порталі Youtube телевізійним каналом «Прямий» в програмі «Watchdogs» у матеріалі під назвою « [INFO]» за посиланням [INFO] , в якій ведучою програми, головним редактором та керівником проекту «Watchdogs» [PERSON] та журналістами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була викладена наступна інформація: «Отже, сьогоднішній об`єкт нашого дослідження - очільник Миколаївського управління Служби безпеки України [PERSON]...». «Але є й інша сторона біографії загадкового пана [PERSON] . Таємна і не зовсім законна. Підпільна бензинова імперія». «Мої джерела стверджують, що власне куратором цієї діяльності є пан [PERSON] ». «Який СБУшник, така в нього і конспірація [PERSON] . От пам`ятаєш, я згадував, що в Миколаїв коли він приїхав, на самому початку він зайнявся саме цими нальотами на нелегальні так звані заправки». [PERSON] вважає, що розповсюджена відповідачами інформація зроблена публічно у відеоматеріалі, який доведено до широкого кола осіб та є фактичними твердженнями, а не оціночними судженням і такою, що не відповідає дійсності, а її поширення принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, позивач зазначає, що будь-які перевірки ряду автозаправних станцій в Миколаївській області є законними та здійснюються в межах наданих законом працівникам СБУ у Миколаївській області повноважень, а поширена інформація, про те, що він, начебто, має підпільну бензинову імперію та є куратором злочинних схем, і доручав здійснювати «нальоти» на автозаправні станції стала відомою його підлеглим, що призвело до зменшення їх рівня довіри та поваги, стосується його особи як державного службовця, формує його морально-етичний портрет в очах громадськості. [PERSON] , посилаючись на викладене, та те, що він є начальником Управління СБУ в Миколаївській області й має бути взірцем людини, яка поважає та охороняє права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, однак зазначена інформація є неправдивою, підриває його авторитет як посадової особи СБУ, він не має жодного відношення до незаконного виготовлення пального та легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, не був власником чи керівником товариства, яке займається реалізацією пального, не мав та не має «підпільної бензинової імперії», ніколи не видавав своїм підлеглим наказів на здійснення «нальотів» на автозаправні станції, розміщені на території Миколаївської області, а також те, що він має право на відшкодування моральної шкоди для відшкодування душевних страждань, просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує його честь і гідність, інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] в ефірі телеканалу « Прямий » телепрограми «Watchdogs» під заголовком « [INFO] »: «Але є й інша сторона біографії загадкового пана [PERSON] . Таємна і не зовсім законна. Підпільна бензинова імперія». «Мої джерела стверджують, що власне куратором цієї діяльності є пан [PERSON] » та зобов`язати [PERSON] спростувати її, шляхом озвучення в ефірі телеканалу « Прямий » телепрограми « Watchdogs » після набрання рішенням законної сили про те, що нею озвучувалися недостовірні та неправдиві відомості, які викладені вище, про його особу; - визнати недостовірною та такою, що порушує його честь і гідність, інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] в ефірі телеканалу « Прямий » телепрограми «Watchdogs» під заголовком «[INFO]»: «Який СБУшник, така в нього і конспірація [PERSON] . От пам`ятаєш, я згадував, що в Миколаїв коли він приїхав, на самому початку він зайнявся саме цими нальотами на нелегальні так звані заправки» та зобов`язати [PERSON] спростувати її, шляхом озвучення в ефірі телеканалу « Прямий » телепрограми «Watchdogs» після набрання рішенням законної сили про те, що ним озвучувалися недостовірні та неправдиві відомості, які викладені вище, про його особу; - стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь по 50 000,00 грн компенсації завданої моральної шкоди з кожного. Ухвалою судді від 18 лютого 2020 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. У серпні 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ «Телеканал Прямий», з якого вбачається, що останнє позов не визнає та просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що журналіст має право не тільки не розкривати свої джерела інформації, але й не надавати відомості, за допомогою яких їх можна встановити; позивачем не доведено факт поширення телеканалом «Прямий» вказаної інформації, отже й склад юридичного правопорушення відсутній; [PERSON] є публічною особою, межі критики щодо нього є значно ширшими. При цьому, ним не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його; [PERSON] не надано підтверджень того, в чому ж полягає завдана йому моральна шкода та жодним чином не обґрунтовано її розмір. У листопаді 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла відповідь представника позивача - [PERSON] на відзив ТОВ «Телеканал Прямий» на позовну заяву [PERSON] , в якій вона зазначає про те, що вказаний позов не є перешкоджанням журналістській діяльності; на записі телепрограми «Watchdogs» чітко проглядається логотип телеканалу «Прямий»; оспорювана інформація, наведена у відеосюжеті, містить обвинувачення позивача про вчинення кримінальних правопорушень, а також є образливою, різкою та провокаційною, що дискредитує позивача як державного службовця. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року витребувано у ТОВ «Телеканал Прямий» інформацію про те, чи перебувають у трудових відносинах із телеканалом «Прямий» журналісти програми «Watchdogs» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які приймали участь в програмі, що вийшов в ефір телеканалу «Прямий» [INFO] під заголовком «[INFO]»; у незмінній формі копію ефірного відеозапису що вийшла в ефір телеканалу «Прямий» [INFO] під заголовком «[INFO]». У березні 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якому останній просить у позові відмовити, через те, що жодних підтверджень розповсюдження оспорюваної інформації саме в ефірі телеканалу « Прямий » не надано; висловлювання відповідача [PERSON] , які просить спростувати [PERSON] за своїм характером (через абстрактність та неконкретність) є критичною оцінкою та судженнями як вираження суб`єктивної думки журналістом, а не твердженнями; позивач, як публічна особа, є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості та журналістів; [PERSON] не доведено існування негативних наслідків та реальної шкоди, в тому числі й моральної, внаслідок здійснення оспорюваної публікації. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року закінчено підготовче провадження в указаній справі та призначено її до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Нікіпелова К.Є. позов підтримала та просила задовольнити, з огляду на мотиви, викладені у позовній заяві, та відповіді на відзив на позовну заяву. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, виходячи з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник ТОВ «Телеканал Прямий» - Руденок Л.М. проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні, виходячи з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши доводи сторони позивача, заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в ефірі телеканалу «Прямий» відбулася трансляція телепрограми «Watchdogs» під заголовком «[INFO]», запис якої розміщений у мережі Інтернет на офіційному сайті згаданого телеканалу за посиланням [INFO], а також на веб-порталі Youtube телевізійним каналом «Прямий» в програмі «Watchdogs» у матеріалі під назвою «[INFO]» за посиланням [INFO], в якій ведучою програми, головним редактором та керівником проекту «Watchdogs» [PERSON] та журналістами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була викладена наступна інформація: «Отже, сьогоднішній об`єкт нашого дослідження - очільник Миколаївського управління Служби безпеки України [PERSON]...». «Але є й інша сторона біографії загадкового пана [PERSON] . Таємна і не зовсім законна. Підпільна бензинова імперія». «Мої джерела стверджують, що власне куратором цієї діяльності є пан [PERSON] ». «Який СБУшник, така в нього і конспірація [PERSON] . От пам`ятаєш, я згадував, що в Миколаїв коли він приїхав, на самому початку він зайнявся саме цими нальотами на нелегальні так звані заправки». Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч. 4 ст. 32 Конституції України). Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. ч. 2,3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У п. 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Суд, вважає, що відсутні факти, які б доводили, що зазначені вище вислови у відеосюжеті мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , а висловлювання відповідачів у телепрограмі «Watchdogs» під заголовком «[INFO]» є оціночним судження, які не підлягають спростуванню та є суб`єктивною думкою останніх і результатом критичної оцінки певних подій та фактів щодо діяльності позивача. Відтак, вказана вище інформація, такі вислови та тези про самі факти, події, які було відображено у відеосюжеті та вислювання журналістів [PERSON] , [PERSON] , які стосувалися позивача, а зокрема, щодо «не зовсім законної діяльності», «підпільної бензинової імперії», «куратор цієї діяльності», «така в нього і конспірація», «нальоти на нелегальні так звані заправки», не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і, як наслідок, не може бути визнана недостовірною, через відсутність стверджування відповідачами про наявність фактів у їх висловлюванні. Тому, викладені вище відомості не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного ст. 277 ЦК України порядку, а її стилістика викладення та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні фактичні дані та обставини стосовно особи позивача, є висловленою думкою для опису існуючого, на переконання відповідачів, як журналістів, стану проблеми. Також встановлено, що позивач очолював управління Служби безпеки України в Миколаївській області з вересня 2019 року. Указом Президента України № 505/2020 від 18 листопада 2020 року звільнено [PERSON] з посади начальника Управління Служби безпеки України в Миколаївській області. Таким чином, суд, при вирішенні вказаної справи, крім іншого, враховує й положення абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Пункт 2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Отже, судом взято до уваги статус позивача як публічної особи, який мав останній саме на період поширення відповідачами оспорюваної інформації, у зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Оскільки [PERSON] на момент поширення оспорюваної інформації був публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів, журналістів так і пересічних громадян. Інформація, поширена відповідачами стосується виключно професійної діяльності, а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Посилання позивача та його представника, що поширення інформації про нього порушує особисті немайнові права позивача, принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, ч. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. ч. 1, 2, 5 ст. 17 КПК України, а саме про вчинення [PERSON] протиправних діянь (кримінальних правопорушень) за відсутності вироку суду чи будь-яких інших належних правових підстав, суд відхиляє та не приймає до уваги з огляду на таке. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року). Як вбачається з позовних вимог, оспорювана інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту телепрограми «Watchdogs» під заголовком «[INFO]», проте в ній жодним чином не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні позивачем кримінальних правопорушень. Таким чином, при поширенні оспорюваної інформації про позивача журналістами [PERSON] , [PERSON] не порушено принцип презумпції невинуватості. Суд звертає увагу на той факт, що обов`язковим елементом доказування у справах зазначеної категорії, що є підставою для задоволення позову є доведення факту поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, тобто наявність порушеного права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Однак, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, доводи [PERSON] про те, що безпідставне поширення негативної недостовірної інформації про нього дискредитує його в очах оточуючих, підлеглих, суспільства, формуючи у них відповідну негативну оцінку дій позивача з точки зору дотримання закону, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами, а є лише припущенням позивача. Разом із тим, ч. 1 ст. 30 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Слід зауважити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Відтак, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Оскільки вимоги про визнання інформації недостовірною задоволенню не підлягають, то у задоволенні вимог про зобов`язання спростувати вказану інформацію, а також відшкодування завданої моральної шкоди слід відмовити. За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню, а особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого ст. 10 Конвенції. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 3,28,32, 34,62,68 Конституції України, ст. 10, 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію», ст. ст. 1, 13, 15, 20, 201, 269, 270, 275-277, 299 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: dismissed