Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , про стягнення моральної шкоди. Позов мотивований наступним. Позивач та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони уклали договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 04.11.2015 року, відповідно до умов якого визначили місце проживання дитини разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та визначили спосіб участі батька у вихованні сина, а саме: батько може проводити з сином [PERSON] не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого мешкання. При цьому батько самостійно забирає сина з помешкання матері у день, що попередньо узгоджений з нею, або в іншому місці за домовленістю сторін, та зобов`язується повернути сина у обумовлений час. Крім того, мати не заперечує, що позивач може проводити спільно з сином [PERSON] протягом календарного року не менше ніж три тижні відпустки, канікул чи святкових днів, а саме не менше ніж два тижні (14 календарних днів) підряд та один тиждень (7 календарних днів) додатково. Батько у свою чергу взяв на себе зобов`язання сплачувати відповідачу кошти на утримання (аліменти) дитини в розмірі 5000, 00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , а також приймати участь у сплачуванні до 1200, 00 грн. щомісячно у разі відвідування дитиною навчального закладу, в тому числі приватного. Позивач умови укладеного договору виконував належним чином, що підтверджено квитанціями про сплату 5025,13 грн. в якості аліментів на утримання сина за період з 05.11.2015 року по 11.01.2019 року. Відповідач умови договору систематично не виконувала, а з 31 липня 2016 року взагалі перестала надавати дитину позивачу для побачень, створювала перешкоди у спілкуванні з сином, тому позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання факту порушення умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини, стягнення моральної шкоди та зобов`язати вчинити певні дії. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 01.06.2016 р. було визнано факт порушення відповідачем умов вищевказаного договору та заборонено [PERSON] порушувати умови договору. Однак відповідач продовжує штучно створювати умови для втрати зв`язків дитини з батьком, перешкоджає їх вільному спілкуванню, в результаті чого позивач був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною з 31.07.2016 року по 22.07.2019 року. Позивач вважає, що відсутність повноцінного спілкування з дитиною тривалий час завдає йому моральної шкоди, призводить до переживань, травмує його психіку та зумовлює докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відстоювати в суді свою правоту. З наведених підстав просить суд стягнути зі [PERSON] моральну шкоду, яку оцінює в 111 888, 00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк відповідачу для усунення її недоліків протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали. 20.03.2019 року недоліки були усунуті позивачем. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справа передана судді [PERSON] Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року справу прийнято в провадження судді [PERSON] Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді внесення подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2020 р. справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 11.06.2019 року відповідачем через канцелярію суду був поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] категорично не згодна з позовними вимогами, вважає їх незаконними і необґрунтованими, оскільки позивачем також не виконується договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 04.11.2015 року, є заборгованість по аліментам у розмірі 56 475, 00 грн. Відповідач не чинить перешкоди батькові у спілкуванні з сином, він спілкується з ним по «скайпу», бачиться за місцем роботи, а також під час прогулянок в м. Дніпрі. Рішення, яким визнано факт порушення нею умов договору, не визнає і вважає його незаконним. Рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2017 року, яким визначено місце проживання дитини з батьком, також вважає незаконним. Це рішення в подальшому було скасоване Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року. Факти, які були встановлені у вказаній Постанові апеляційного суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди батькові, відповідач відкидає та вважає, що вони не стосуються спірної ситуації та вирвані із контексту. Батьківська угода, яка долучена до матеріалів справи, на думку відповідача, є неналежним доказом та не свідчить про заподіяння нею моральної шкоди, оскільки обраний позивачем дошкільний заклад є незручним для сина, бо розташований за межами міста. Щодо медичних документів, то просить суд віднестись до них критично, оскільки дитина вже досягла 6 річного віку, і жодних відхилень у неї немає. Відповідач прав та законних інтересів дитини ніколи не порушувала, ніколи не заперечувала і не заперечує проти спілкування батька з дитиною. Вважає вимоги про стягнення моральної шкоди необґрунтованими, а висновок фахівця про заподіяння моральної шкоди - неналежним та не допустимим доказом. З цих підстав просить у задоволені позову відмовити повністю. Позивач надав відповідь на відзив в якому вказує, що приводом для звернення до суду стало рішення Дніпропетровського районного суду від 01 червня 2016 року, яким визнано факт порушення відповідачем умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини, тому посилання відповідача на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу про стягнення аліментів - є неправомірним. Вимоги про стягнення моральної шкоди заявлені у зв`язку із невиконанням відповідачем договору та перешкоджанні позивачу у спілкуванні з дитиною. В цілому позивач не бачив дитину майже 3 роки, і страждав з цього приводу. Аліменти на цей час ним сплачувались повністю. Лише 22 липня 2019 року він зміг побачити дитину. Факти перешкоджання у спілкуванні та невиконання договору підтверджені також актами державного виконавця. Вважає висновок фахівця, яким підтверджено заподіяння йому моральної шкоди, законним, оскільки він підготовлений фахівцем-психологом 1 категорії ННІ ЯО ХНМУ, експертний стаж з 2011 року. На думку позивача, йому заподіяна моральна шкода, а дана ситуація є психотравмуючою, також є в наявності склад правопорушення та причинний зв`язком між порушенням та наслідками. Проти доводів відповідача, що викладені у відзиву на позовну заяву, заперечує. Відповідач 24.09.2019 року подала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до яких вказує, що надає позивачу сина для побачень, не заперечує йому у спілкуванні. Доводи позивача суперечать чинному законодавству та не відповідають дійсності. Моральну шкоду він заподіює собі сам, коли у нього виникає бажання постійно бачити сина. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Надали оригінали актів державного виконавця, які були приєднані до матеріалів справи. Представник відповідача заперечувала проти позову повністю. Пояснила, що подружжя вже кілька років перебуває в судових тяжбах та не може дійти згоди щодо участі у вихованні сина. Рішення суду, яким встановлений факт порушення відповідачем умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04.11.2015 р., не визнає, вважаючи його незаконним. Постанову суду апеляційної інстанції, якою встановлений факт того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, вважає незаконною. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, оскільки вона ніколи не перешкоджала позивачу у спілкуванні з дитиною, і він сам не приїздив до сина. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який укладено 13 березня 2013 року та зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11). Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 12). 04.11.2015 року між сторонами було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини - [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., за реєстр. № 2121, (а.с. 13), далі - «Договір». Відповідно до вказаного договору сторони на підставі ст. ст. 109, 180, 181, 188, 189, 196 Сімейного кодексу України уклали його з метою визначення місця проживання дитини та способу участі батька у вихованні дитини та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, виплат аліментів на дитину, виплат аліментів на дружину. Згідно п. 1 Договору сторони визначили місце проживання дитини разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до умов Договору сторони взяли на себе взаємні обов`язки по виконанню наступних дій: Згідно п. 2 Договору мати - [PERSON] не заперечує, що батько [PERSON] , може проводити з сином [PERSON] не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого проживання. При цьому батько самостійно забирає сина з помешкання матері у день, що попередньо узгоджений з нею і, або в іншому місці за домовленістю сторін, та зобов`язується повернути сина у обумовлений час. Мати зобов`язана надати сину всі необхідні для проведення дозвільних днів з батьком речі (одяг, іграшки, підручники тощо). Згідно п. 3 Договору мати - [PERSON] не заперечує що батько [PERSON] , може проводити спільно з сином [PERSON] протягом календарного року не менше ніж три тижні відпустки, канікул чи святкових днів, а саме не менше ніж два тижні (14 календарних днів) підряд, та один тиждень (7 календарних днів) додатково, але обов`язково з врахуванням інтересів дитини та без відриву від навчального процесу. Згідно п. 6 Договору сторони домовилися, що святкові дні дитина буде проводити по черзі з кожним із батьків за попередньою домовленістю останніх. Згідно п. 8 Договору батько зобов`язаний щомісячно сплачувати матері кошти на утримання (аліменти) на дитину в розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень до досягнення дитиною повноліття тобто до «22» липня 2031 року. Згідно п. 9, 10 Договору у разі відвідування дитиною навчального закладу, в тому числі приватного батько зобов`язаний щомісячно приймати участь у сплачуванні коштів у розмірі до 1200 грн. У випадку, якщо відвідування навчального закладу коштує більше 1200 грн. на місяць, сторони домовляються щодо участі у сплачуванні окремо у цивільному порядку. Зазначені кошти повинні передаватись щомісячно в безготівковій формі на картковий рахунок матері або дитини, який знаходиться у розпорядженні матері або дитини. Строк переказу - не пізніше 10 (десятого) числа місяця, за який здійснюється оплата. Згідно п. 17 Договору сторони зобов`язуються не перешкоджати одне одному в реалізації прав передбачених і договором. Згідно п. 20 Договору цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до досягнення сином повноліття, тобто до « [INFO] . Згідно п. 24 Договору за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом цей договір бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 78 Сімейного кодексу України (далі - СК) подружжя має право укласти договір про надання утримання одному з них, у якому визначити умови, розмір та строки виплати аліментів. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що позивач у період з 05.11.2015 року по 11.01.2019 року належним чином виконував умови п. 8 Договору в частині сплати аліментів на утримання дитини, що підтверджується квитанціями (а.с. 39-71). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року по справі № 175/1144/16 визнано факт порушення [PERSON] умов п.п. 2, 6, 13, 15, 17, 22 договору про участь у вихованні та утримані дитини від 04 листопада 2015 року. Заборонено [PERSON] порушувати умови договору про участь у вихованні та утримані дитини від 04 листопада 2015 року щодо режиму побачення дитини [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого проживання, порушувати умови щодо спілкування батька з дитиною за допомогою мобільного зв`язку щодо виховання дитини з повагою до батька (а.с. 14). Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 13 червня 2016 року. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, оскільки у даному спорі беруть участь ті самі сторони, суд визнає факт порушення відповідачем умов п.п. 2, 6, 13, 15, 17, 22 договору про участь у вихованні та утримані дитини від 04 листопада 2015 року таким, що не підлягає доказуванню. Факт невиконання [PERSON] умов п. 2 Договору, який передбачає надання дитини батькові для побачень не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем його проживання, є приюдиційним, тобто доведення не потребує. В судовому засіданні встановлено, що відповідач створювала перешкоди у спілкуванні дитини з позивачем й після ухвалення вказаного рішення суду, в результаті чого позивач був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною у період з 31.07.2016 року по 21.07.2019 року, і дитина була надана позивачу лише на її день народження [INFO] . У мотивувальній частині Постанови Апеляційного суду Дніпропетровській області від 31 липня 2018 року зазначено, що встановлені Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року по справі № 175/1144/16 обставини можуть бути підставою тільки для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що прямо передбачено ч. 5 ст. 159 СК України, відповідно до вимог якої особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (а.с. 100). Не приймати до уваги цей висновок суду апеляційної інстанції, навіть якщо він висловлений у іншій справі, в якій беруть участь ті самі сторони, суд не може, з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Судом з дотриманням положень ст. ст. 270, 306 ЦК України, 238 ЦПК України досліджено особисте листування з месенджеру «Viber» між [PERSON] та позивачем, з якого вбачається, що відповідач визнає порушення нею умов Договору в частині надання дитини для побачень, створює перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, зокрема, не відповідає на дзвінки, ігнорує його прохання надати дитину, призначає час побачення з дитиною, а потім дитину не надає. Статтею 141 СК України передбачено рівні права та обов`язки обох батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із вимогами статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд вважає, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, що полягає у спілкуванні як з матір`ю так і з батьком. Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. Так, в рішенні по справі «A.V. проти Словенії» (заява № 878/13) ЄСПЛ вказав, що згідно зі ст. 8 Конвенції держава несе позитивні зобов`язання щодо «ефективної поваги» до сімейного життя. Зокрема, в справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню. У зазначеній справі ЄСПЛ присудив батькові-заявнику, який втратив право на особистий контакт зі своїми дітьми, 20 тис. Євро компенсації за моральну шкоду. Таким чином, суд приходить до висновку, що перешкоджання батькові у спілкуванні з дитиною є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки такі дії призводять до душевних страждань, переживань, приниження гідності, організації додаткових зусиль для зустрічей з дитиною, відстоювання своїх прав в різних державних органах, суді. Також це порушує принцип рівноправності батьків у вихованні дитини, і баланс між інтересами дитини та інтересами батьків. Як встановлено з висновку фахівця у галузі психології [PERSON] , яка має науковий ступінь кандидата психологічних наук (спеціальність медична психологія), працює психологом 1 категорії у ННІ ЯО ХНМУ, експертний стаж з 2011 року, ситуація, яка досліджується за даною справою є психотравмувальною для [PERSON] , якому завдані моральні страждання (моральна шкода) внаслідок відсутності повноцінного спілкування та виховання сина та необхідності відстоювати свої законні права у судовому порядку. Відповідно до частин 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Нормою ч. 5 ст. 159 СК України передбачено, що особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України можуть застосовуватися для регулювання сімейних відносин. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року по справі № 216/3521/16-ц вказано, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Отже, відшкодування моральної шкоди в сімейних відносинах можливе навіть тоді, коли спеціальними нормами сімейного законодавства не передбачено права на її відшкодування, а також у разі, коли така моральна шкода виникла у зв`язку із невиконанням договору, зокрема, про участь у вихованні та утриманні дитини, оскільки право на відшкодування пов`язано із самим фактом заподіяння шкоди. Як було встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, відповідач порушувала умови Договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04.11.2015 року в частині забезпечення побачень батька з дитиною не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем проживання позивача, створювала перешкоди у його спілкуванні з дитиною, внаслідок чого позивач був тривалий час позбавлений можливості спілкування з дитиною, тому суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода внаслідок порушення його права на спілкування з дитиною. Суд не приймає до уваги розрахунок моральної шкоди, який наданий позивачем, оскільки він ставиться в залежність від розміру сплачених позивачем аліментів та прожиткового мінімуму, що є помилковим. Позивачем завлено до стягнення моральну шкоду в розмірі 111 888, 00 грн., проте ураховуючи вимоги добросовісності та справедливості, суд вважає обґрунтованим і достатнім відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн. Визначаючи саме такий розмір моральної шкоди суд враховує тривалість та глибину моральних страждань, зокрема, період відсутності повноцінного спілкування позивача з дитиною, характер порушення умов договору відповідачем, необхідність докладати додаткових зусиль позивачем для забезпечення побачень з дитиною тощо. Саме такий розмір моральної шкоди є обґрунтованим та не призведе до безпідставного збагачення позивача. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що вона не перешкоджала спілкуванню з дитиною, і позивач вільно спілкувався з сином, в т.ч. по телефону, «скайпу», оскільки доказів такого спілкування відповідачем не надано. Крім того, факт порушення умов Договору та перешкоджання у спілкуванні з дитиною підтверджується матеріалами справи та Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року по справі № 175/1144/16, яке набрало законної сили. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд критично відноситься до пояснень відповідача, в яких вона ставить під сумнів вказане рішення суду та вважає його незаконним, оскільки доказів оскарження такого рішення немає, воно набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, тому в цій частині доводи відповідача є необґрунтованими. Посилання відповідача на те, що вказаним рішенням вже було відмовлено в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд не бере до уваги, оскільки в силу ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. До того ж, судом встановлено, що відповідач продовжувала створювати перешкоди й після ухвалення цього рішення суду, тривалий час, про що навіть повідомляла позивачу під час листування з ним, тому існують підстави для стягнення моральної шкоди зі [PERSON] . Суд не може погодись із аргументом відповідача про те, що висновок, викладений у Постанові Апеляційного суду Дніпропетровській області від 31 липня 2018 року є вирваним із контексту та хибним, оскільки правове значення має факт, встановлений судом в іншій справі, в якій беруть участь ті самі сторони, навіть якщо цей спір має інший предмет та підстави. Між тим, суд не позбавлений можливості самостійно надати правову оцінку такому факту та зробити відповідні висновки щодо застосування положень ч. 5 ст. 159 СК України. Суд погоджується з позицією відповідача про те, що батьківська угода від 19.09.2016 року не є належним доказом по справі, оскільки цей доказ не свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, є власним волевиявленням батька на влаштування дитини до дошкільного закладу та не узгоджений сторонами, тому суд відхиляє цей доказ. Медичні документи, які надані позивачем (а.с. 18-19) суд не приймає до уваги, оскільки вони не свідчать про заподіяння моральної шкоди позивачу, а лише підтверджують стан здоров`я дитини. Посилання відповідача на те, що позивач не сплачував аліменти, суд не бере до уваги, оскільки за період з 05.11.2015 року по [INFO] аліменти сплачувались позивачем. Між тим, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається і несплата аліментів не може бути підставою для невиконання п. 2 укладеного між сторонами Договору. Після 11.01.2019 року позивачем дійсно було допущено прострочення по сплаті аліментів, і позивач подав заяву про припинення виконання договору в частині сплати аліментів, проте відповідачем реалізовано право на їх стягнення в судовому порядку. Суд не приймає до уваги докази, які подані з порушенням встановленого порядку подання доказів, а саме оригінали актів державного виконавця, оскільки такі докази подаються до початку розгляду справи по суті, проте подані представником позивача з порушенням ст. 83 ЦПК України. Твердження відповідача, що моральна шкода виникає виключно з деліктних зобов`язань і не може бути компенсована за порушення умов договору, не є підставним, оскільки допускається компенсація моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або договором. Відповідне положення міститься у Постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18. Інші аргументи відповідача не спростовують висновків суду. Крім того, згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані надавати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 299, 91 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial