Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ майна. У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] пояснювала, що з 2006 року проживає однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. У вказаний період сторонами було здійснено ремонт і облаштування жилого будинку індивідуального житлового фонду [ADDRESS] та в подальшому зареєстроване право власності на майно. У сторін виникло питання поділу спільного майна, однак відповідач [PERSON] заперечує наявність майнових прав [PERSON] на відповідний будинок, вважаючи нерухомість особистою власністю. Оскільки в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалося, [PERSON] звернулась з позовом до суд, в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] з 2006 року до теперішнього часу, здійснити поділ спільного майна та виділити у власність [PERSON] 41/100 частку житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 6057651101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також виділити у власність [PERSON] 40/100 частку житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 6057651101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2018 року позов задоволено, установлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю у період з 2006 року до теперішнього часу; визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по 41/100 частці житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Проте, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2020 року за заявою відповідача [PERSON] заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. При новому розгляді справи [PERSON] не змінювала предмет або підстави позову. Відповідач [PERSON] скористався відповідним процесуальним правом та подав суду відзив на позов. Заперечуючи проти позову відповідач, зокрема, посилався на безпідставність тверджень про проживання сторін однією сім`єю з 2006 року. [PERSON] також зазначав про необґрунтованість визнання житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] скористалась відповідним процесуальним правом та надала суду відповідь на відзив. Заперечуючи проти доводів відповідача, позивач наводила, зокрема, що у фактичних шлюбних стосунках сторони знаходяться вже 15 років та спірне, на думку позивача, нерухоме майно було істотно поліпшено спільними зусиллями та за сумісні кошти. Представник позивача [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] у відкрите судове засідання з`явився, заявлені вимоги не визнав, просив суд у позові відмовити повністю. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, - суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що згідно зі свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданим 29 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, власником 81/100 ідеальної частки домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON] . Майнові права набувача належним чином зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №100408077 від 16 жовтня 2017 року. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилалась на показання свідків - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, приведені до присяги у встановленому законом порядку та допитані в судовому засіданні. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог, суд звертає увагу на наступне. Як визначають частини 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 2 статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Однак, як встановлює стаття 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Вирішуючи питання про наявність підстав для встановлення факту проживання жінки та чоловіка без шлюбу суду необхідно з`ясувати характер таких відносин між сторонами, що повинно ґрунтуватись на сукупності належних, допустимих та достатніх доказів. Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом певного періоду коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічні правові висновки сформульовані в постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, та від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц. Як випливає з мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі №1-8/99 від 03 червня 1999 року, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Але при розгляді справи стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів проживання сторін однією сім`єю з 2006 року. У зв`язку з висновком суду про відсутність підстав для встановлення відповідного факту, суд не вбачає підстав для задоволення й пов`язаної з цим вимоги позивача про поділ спільного майна за правилами статті 74 СК України. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про відмову в позові. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: dismissed