Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу. У позові вказував, що 04 лютого 2013 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави його поновлено на посаді провідного юрисконсульта відділу примусового стягненя Центрального управління зі стягнення богів Департаменту зі стягнення боргів ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу по 21 грудня 2012 року. Зважаючи на те, що відповідач виконав рішення суду лише 04 лютого 2013 року, а саме поновив його на посаді, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 2013 року. Під час розгляду справи позивач [PERSON] збільшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 2013 року в сумі 8303 грн. 30 коп., з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та отриманої ним допомоги по безробіттю за період з 22 грудня 2012 року по 07 лютого 2013 року. У березні 2015 року, до початку розгляду справи по суті, відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення шкоди, посилаючись на те, що під час розгляду судом позову про поновлення на роботі [PERSON] не повідом суд, що він після 31 жовтня 2012 року отримував допомогу по безробіттю, а тому суд не зменшив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на 11 592 грн. 93 коп., яка в послідуючому Банком відшкодована Полтавському міському центру зайнятості. Ухвалою суду від 30 березня 2015 року позов [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу об'єднано в одне провадження із зустрічним позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позові вимоги підтримав, а вимоги зустрічної позовної заяви не визнав. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» Люта В.В. у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнала та просила суд застосувати позовну давність, а зустрічну позовну заяву підтримала. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріли справи, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 21 грудня 2012 року по цивільній справі № 2/1616/807/2012 за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимішеного прогулу позовні вимоги задоволено частково, скасовано наказ від 21 березня 2012 року № 116-К в частині звільнення [PERSON] з посади провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Центрального управління зі стягнення боргів Департаменту зі стягнення боргів ПАТ «УкрСиббанк», поновлено [PERSON] на посаді та стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 70207 грн. 83 коп. Вказане рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. З матеріалів вказаної цивільної справи вбачається, що представник відповідача 21 грудня 2012 року - в день ухвалення по справі рішення, був присутній в судовому засіданні та 14 січня 2013 року отримав копію вказаного рішення суду. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 09 квітня 2013 року вказане рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2012 року залишено без змін. Пункт 34 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, що стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. У судовому засіданні представник відповідача суду пояснила, що Банк поновив позивача на роботі 04 лютого 2013 року, а саме відразу після надходження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Згідно наказу по ПАТ «УкрСиббанк» «Про кадрові питання» від 04 лютого 2013 року № 44-В позивач, на підставі вказаного рішення суду, поновлений на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Центрального управління зі стягнення боргів Департаменту зі стягнення боргів ПАТ «УкрСиббанк». Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Беручи до уваги, що Банк не виконав рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, яке судом допущено до негайного виконання, а саме не видав на наступний день після постановлення такого рішення суду наказ про поновлення позивача на посаді, а такий наказ видано після того як була розпочата процедура примусового виконання цього рішення державним виконавцем, тому доводи представника відповідача про те, що рішення суду Банком не виконано з вини позивача, суд визнає безпідставними та не бере до уваги, а вважає доведеним, що рішення суду не виконано в період з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 2013 року з вини Банку. Крім того, зважаючи, що позивач по даній цивільній справі звернувся з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період після постановлення Ленінським районним судом м. Полтави рішення від 21 грудня 2012 року, тому суд, з урахуванням положень ст. 16 ЦК України, приходить до висновку, що позивач обрав вірний спосіб захисту, а доводи представника відповідача в частині, що позивач має звертатись з даними вимогами не в позовному провадженні, а в межах цивільної справи про поновлення на роботі, визнає необґрунтованими. Враховуючи, що позивач з вини відповідача не був поновлений 22 грудня 2012 року на роботі, а поновлений на посаді лише 04 лютого 2013 року, тому суд вважає доведеним, що з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 2013 року позивач перебував у вимушеному прогулі у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період суд визнає обґрунтованими. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, суд приходить до наступних висновків. Пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачає, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 1616/1582/2012 за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимішеного прогулу судом при ухваленні рішення по даній справі на підставі довідки Полтавського міського центру зайнятості від 05 грудня 2012 року № 9552, зараховано виплачені позивачу суми допомоги по безробіттю за травень - жовтень 2012 року в сумі 17140 грн. 51 коп. Згідно довідки Полтавського міського обласного центру зайнятості від 30 вересня 2013 року № 3012 за період з 01 листопада 2012 року по 07 лютого 2013 року позивачу [PERSON] виплачена допомога по безробіттю: за листопад 2012 року - 2864 грн. 43 коп., за грудень 2012 року - 3013 грн. 38 коп., за січень 2013 року - 4588 грн. 00 коп., за лютий 2013 року - 1126 грн. 72 коп., а всього 11592 грн. 53 коп. Зважаючи на те, що з моменту постановлення судом рішення про поновлення на роботі та по день видачі відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді, а саме з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 201 року, позивач був у вимушеному прогулі 28 робочих днів, тому, враховуючи суми допомоги по безробіттю, які позивач отримав за листопад, грудень 2012 року та січень, лютий 2013 року, суд приходить до висновку, що на користь позивач з відповідача необхідно було б стягнути 2130 грн. 11 коп. (467 грн. 10 коп. (середньоденна заробітна плата позивача) х 28 (днів вимушеного прогулу) - 10948 грн. 69 коп. (виплачена позивачу за вказаний період допомога по безробіттю). Разом з тим, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не повинна сплачуватись позивачу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, оскільки ця сума не є грошовим зобов'язанням в розумінні статті 625 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду не є заробітною платою в розумінні ст. 94 КЗпП України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці». Невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі тривало з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 2013 року, тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Отже, початком перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку в даному випадку є день поновлення на роботі. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли працівник поновлений на роботі. Аналогічний висновок зроблено і у рішенні Конституційного Суду України у справі від 22 лютого 2012 року № 1-5/2012. Зважаючи на те, що перебіг строку звернення до суду з даними позовними вимогами розпочався 04 лютого 2013 року (з дня поновлення позивача на роботі), а позов подано до суду 03 лютого 2015 року, тобто через 2 роки та з пропуском тримісячного строку на звернення до суду, що встановлений ст. 233 КЗпП України, і позивач у позовній заяві та в судовому засіданні не навів поважних причин його пропуску та не просив його поновити, суд, враховуючи положення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, приходить до висновку, що позивач без поважних причин пропустив строку звернення до суду, а відтак позовні вимоги первісного позову задоволенню не підлягаю у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду. Вирішуючи позовні вимоги зустрічної позовної заяви суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги зустрічного позову до [PERSON], Банк послався на заподіяння йому шкоди відповідачем. В ч.ч. 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, позивач ПАТ «УкрСиббанк» в позовній заяві не зазначив, та представник Банку в судовому засіданні не довів той факт, що [PERSON] заподіяв Банку матеріальну шкоду, що ним вчинено будь-які неправомірні винні дії, що призвели до майнових втрат позивача. Як зазначено вище, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2012 року позивач поновлений на роботі. Згідно ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. На виконання наказів Полтавського міського центру зайнятості № 37 від 12 лютого 2013 року та № 383 від 30 вересня 2013 року Банк на підставі довідки Полтавського міського центру зайнятості № 3012 від 30 вересня 2013 року відшкодував суму виплаченої [PERSON] допомоги по безробіттю за період з 22 грудня 2012 року по 07 лютого 2013 року в сумі 11592 грн. 93 коп., що підтверджується меморіальним ордером № 0009340399/ZP від 15 жовтня 2013 року. У судовому засіданні позивач пояснив, що допомогу по безробіттю за листопад-грудень 2012 року та січень-лютий 2013 року він отримав після постановлення судом рішення від 21 грудня 2012 року про поновлення на роботі. При ухваленні рішення по цивільній справі № 1616/1582/2012 за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу суд при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягав стягненню на користь позивача [PERSON], зарахував суму допомоги по безробіттю, яку позивач одержав за травень - жовтень 2012 року, згідно даних довідки Полтавського міського центру зайнятості від 05 грудня 2012 року № 9552. Допомогу за листопад та грудень 2012 року [PERSON] отримав після ухвалення даного рішення, відповідно, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу вона врахована не була. Твердження Банку, що дана допомога не врахована судом при ухваленні рішення внаслідок замовчування даної інформації [PERSON] є надуманими та не можуть бути взяті до уваги судом. Як вбачається з листа Полтавського міського центру зайнятості від 04 жовтня 2013 року № 03-3708, [PERSON] допомога по безробіттю за січень, лютий 2013 року перерахована 30 вересня 2013 року. Беручи до уваги, що в судовому засіданні встановлено, що саме з вини Банку за період часу з 22 грудня 2012 року по 03 лютого 2013 року не виконано рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі, яке судом допущено до негайного виконання, в даний період він мав статус безробітного, а відтак йому правомірно нарахована і виплачена допомога по безробіттю, а також враховуючи, що допомога по безробіттю з 01 січня по 07 лютого 2013 року перерахована [PERSON] Полтавським міським центром зайнятості 30 вересня 2013 року, тобто значено пізніше після поновлення його на роботі 04 лютого 2013 року та припинення Центром зайнятості виплати допомоги, суд вважає, що в судовому засіданні не доведено, що [PERSON] вчиняв неправомірні дії, внаслідок яких Банку заподіяно шкоду, в розумінні ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Враховуючи викладене, зважаючи на недоведеність Банком факту існування передбачених законом підстав для стягнення з [PERSON] виплаченої йому допомоги по безробіттю, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає. Судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] на користь Держави в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved