Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси (с.[PERSON].) перебувала цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 05.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №661/Ф03.14/126, за умовами якого позичальник отримав кредит кошти у розмірі 78 800, 00 дол. США, зі сплатою 13% річних, строком до 04 грудня 2013 року. Між тим, у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яку добровільно він не погашає. Зазначені обставини стали підставою звернення до суду з відповідним позовом. Згідно уточнених позовних вимог від 18.04.2019 року (а.с.105-110), позивач просив стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 2 674, 631, 71 грн., з яких сума заборгованості за кредитом - 1 579 492, 80 грн.; заборгованість за відсотками за період із 01.12.2014 року по 30.11.2017 року - 902 175, 69 грн.; 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період із 01.12.2014 року по 30.11.2017 року - 144 260, 29 грн.; 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків за період із 01.12.2014 року по 30.11.2017 року - 48 702, 93 грн.. Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року по справі було відкрито провадження. 21 жовтня 2018 року відповідач надав до суду відзив на позов, згідно якого позовні вимоги банку не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Посилався на те, що останній платіж за кредитним договором ним вчинено було 02.12.2008 року на суму 227 дол. США. Виходячи із умов кредитного договору, наступний платіж йому необхідно було вчинити 02.01.2009 року, тобто між ними була домовленість про погашення кредиту щомісячними платежами річними частками по 938 дол. США. Також сторони домовилися, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків визначених п.п.3.3.8 Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів (02.01.2009р. + 60 днів, наступає 02.03.2009 року), строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Оскільки наступний платіж ним вчинено не було відповідач вважає, що з 03.01.2009 року позивач був обізнаний про порушення умов кредитного договору, проте звернувся до суду із позовом із пропуском строків позовної давності (а.с.62-64). На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року № 4049/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - Сребняк І. А. здійснено повторний авторозподіл справи. У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 26.02.19 року справу було прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Відповідач 13.05.2019 року заявив до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності та відмовити у позові (а.с.111-112). Ухвалою суду від 13.05.2019 року підготовче засідання по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 10.07.2019 року. У зв`язку з неявкою сторін 10.07.2019р., 17.09.2019р.. розгляд справи відкладався. У судовому засіданні 30.10.2019 року був присутній представника позивача, яка просив долучити до матеріалів справи копію рішення третейського суду від 19.06.2015 року, винесене відносно боржника [PERSON] , та представник позивача вважає, що строки давності у даному випадку переривались, а тому уточнений позов просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти тверджень представника позивача щодо переривання строків давності, посилаючись на те, що вказане рішення третейського суду від 19.06.2015 року було скасоване ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2015 року. Наполягав на застосування строків давності, вказуючи, що останній платіж за кредитом був здійснений ним 01.12.2008 року, та згідно п.4.6 кредитного договору, договір вважається припиненим. А сплив давності до основних вимог за тілом кредиту передбачаються і сплив давності за похідними вимогами, у даному випадку щодо стягнення коштів, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України. По справі було оголошено перерву до 19.11.2019 року. У судовому засіданні 19.11.2019 року були присутні представник банку - Борщенко К.Ю. та відповідач [PERSON] , які підтримали свої позиції, викладені у минулих засіданнях. При цьому, на підтвердження своєї позиції відповідач просив долучити до матеріалів справи копію квитанції, згідно якої останній платіж за кредитом був 02.12.2008 року та на суму 57, 266 дол. США, у свою чергу у позові визначена інша сума платежу (58, 168 дол. США). Отже, стверджував, що сума заборгованості за кредитним договором не відповідає дійсності, та окрім пропущені строки давності. Представник банку наполягав на задоволенні позовних вимог із посиланням на переривання строків давності. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 05 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №661/Ф03.14/126, за умовами якого позичальник отримав кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кошти у розмірі 78 800, 00 дол. США, зі сплатою 13% річних, строком до 04 грудня 2013 року. Відповідно до п.1.1 ст.1 Договору, погашення основної заборгованості здійснюється з січня 2007 року по листопад 2013 року щомісячно річними частками по 938 дол. США, а грудні 2013 року - 946 дол. США. 18 вересня 2008 року сторони уклали Додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої сторони визначили майнового поручителя та предмет іпотеки у забезпечення умов кредитного договору. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п.3.3.5, 3.3.6 ст.3 Договору 1, позичальник зобов`язаний погашати кредитору кредит відповідно до п.1.1, 3.3.14 Договору та сплачувати кредитору проценти та комісії у строки, встановлені в п.2.3, 2.4 Договору. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з позову та не заперечується сторонами, банк надав позичальнику зазначене суму коштів. Між тим, у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. Згідно уточнених позовних вимог від 18.04.2019 року (а.с.105-110), за розрахунком банку, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 01.12.2017 року складає 2 674, 631, 71 грн., з яких: - сума заборгованості за кредитом - 1 579 492, 80 грн.; - заборгованість за відсотками за період із 01.12.2014 року по 30.11.2017 року - 902 175, 69 грн.; - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період із 01.12.2014 року по 30.11.2017 року - 144 260, 29 грн.; - 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків за період із 01.12.2014 року по 30.11.2017 року - 48 702, 93 грн.. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд вбачає, що строк дії договору закінчився 04 грудня 2013 року. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12). Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо визначили строк кредитного договору (до 04 грудня 2013 року), а погодили строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання (п.1.1.1 договору: із січня 2007 року по листопад 2013 року щомісячно рівними частками по 938 дол. США; п.1.1.2 договору: у грудні 2013 року - 946 дол. США). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Окрім того, умовами п.4.4 кредитного договору сторони визначили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених 3.3.2-3.3.6, 3.3.10-3.3.13 та 3.3.16 Договору, порушення майновими поручителями умов договором, визначеного п.1.3 цього Договору, протягом більше, ніж 10 робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом 1го дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції штраф, пеню). Умовами п.4.5 Договору сторони встановили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених 3.3.7, 3.3.8 Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом 1го дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції штраф, пеню). Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого представником банку, та окрім того підтверджується відповідачем наданою ним копією квитанції, останній платіж позичальником - [PERSON] було здійснено 02.12.2008 року на суму 227 дол. США. Наступний платіж мав був бути здійснений позичальником не пізніше 10 числа місця наступного за тим, в якому нараховані проценти (п.2.4 кредитного договору), тобто не пізніше 02.01.2009 року. Будь-яких інших платежів за кредитом, після 02.12.2008р., позичальником вчинено не було. Із даним позовом банк звернувся до суду лише 30.11.2017 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). До такого ж висновку прийшла и Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28.03.2018 р. Отже, починаючи із січня 2009 року позивач був обізнаний про порушення його прав з боку позичальника та простроченням платежів за кредитним договором, проте звернувся з відповідним позовом лише у листопаді 2017 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення тілу кредиту. Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Відповідна позиція висловлена ВС у постанові від 26.04.2017 у справі № 918/329/16. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 19.06.2015 року по третейській справі №672/15, згідно якого за позовом банку було стягнуто з [PERSON] заборгованість за трьома кредитним договорами , у тому числі даним кредитним договором №661/Ф03.14/126 від 05.12.2006 року. Оскільки, у подальшому 13 січня 2015 року згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва по справі №755/18095/15-ц рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 19.06.2015 року по справі № 672/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано з тих підстав, що на час розгляду справи Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків зазначена справа не була підсудна третейському суду. Вказана ухвала суду 1-ї інстанції залишена без змін згідно ухвали апеляційного суду м. Києва від 13.06.2013 року. Отже, вказане рішення третейського суду від 13.01.2015 року не є належною обставиною у розумінні ст. 264 ЦК України, з якими законодавство пов`язує переривання перебігу позовної давності. Інших поважних причин не звернення до суду з відповідним позовом у межах строків давності представником позивача суду не повідомлено. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Суд вбачає, що позивач повною мірою володів необхідною інформацією стосовно клієнта (відповідача по справі), який уклав з Банком відповідний договір, у т.ч. стосовно строку дії кредитного договору (до грудня 2013р.), розміру непогашеної заборгованості тощо. Оскільки Банк із січня 2009 року мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише у 30.11.2017 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed