Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

У лютому 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на своє утримання на період навчання в розмірі 3000 грн. щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що є студенткою Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К.Карпенка-Карого (далі - Університет) і для продовження та здобуття освіти потребує значних матеріальних витрат та допомоги, оскільки не працює, вимушена винаймати житло на період навчання та, крім того, має ряд хронічних захворювань, на лікування яких витрачає додаткові кошти. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що навчається безкоштовно і щомісячно отримує стипендію в розмірі 820 грн. Також іноді у вільний від навчання час працює та отримує в середньому біля 500 грн. в місяць. В гуртожитку Університету не проживає у зв'язку з незадовільними там умовами. Визначаючи розмір аліментів у сумі 3000 грн. виходила з вартості оренди квартири в м. Києві, яка складає 1000 грн., вартості ліків для себе та навчального приладдя на суму біля 8000 грн. Її мати працює в дитячому садочку музичним керівником, отримує мінімальну заробітну плату і не може її утримувати. Доказів на підтвердження матеріального стану свого батька, відповідача по справі, суду надати не може, оскільки з ним не підтримує жодних зв'язків. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовими повістками, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], позивачки по справі, яка з 01.09.2014 року навчається в Університеті. Строк навчання до 30.06.2018 року. Форма навчання - денна, бюджетна. Домовленості про утримання спільної дорослої доньки, яка продовжує навчання, відповідач з матір'ю позивачки не досягли. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання, і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу і право на звернення до суду з таким позовом має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Вказана стаття покладає обов'язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, на обох батьків. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. У зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Потреба в матеріальній допомозі означає, що сукупний дохід особи не забезпечує їй підтримання нормальної життєдіяльності, яка є критерієм визначення прожиткового мінімуму. Як встановлено в судовому засіданні і слідує з матеріалів справи, донька відповідача [PERSON], яка на момент розгляду справи досягла повноліття, навчається в Університеті, який розташований в м. Київ; проживає на період навчання за місцем розташування навчального закладу в орендовані квартирі; їй не виповнилось 23 роки та вона додатково потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, неможливість його працевлаштування, незадовільний стан здоров'я або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Відповідач є працездатною особою 50 років; не надає добровільно своїй доньці матеріальну допомогу на її утримання; будучи належним чином повідомленим про дату слухання справи, в судове засідання не прибув та не надав жодних заперечень проти позову; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй доньці [PERSON], на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти на її утримання. На думку суду, позовні вимоги безпідставно та необґрунтовано завищені. В судовому засіданні позивачкою не було надано доказів, які б свідчили про придбання нею у зв'язку з навчанням навчального приладдя на заявлену нею суму в 8000 грн. Окрім того, матеріальне становище повнолітніх доньки, сина, які продовжують навчання, визначається не з урахуванням вартості їх лікування, яке охоплюється ст. 185 СК України і застосовується до відносин щодо обов'язку батьків утримувати неповнолітні дітей, а з врахуванням вартості навчання, навчального обладнання і матеріалів, проїзду, проживання за місцем розташування навчального закладу тощо. Таким чином, враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму на одну особу (з 01.05.2016 року - 1 399 грн. Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»); відсутність у позивачки інших джерел фінансування, окрім матеріальної допомоги з боку батьків, які в свою чергу обоє працездатні; вартість проживання на період навчання, що складає 1000 грн. щомісячно; розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області станом на лютий 2016 року вона становила 3 383 грн.); наявність у позивачки доходу у вигляді щомісячної стипендії в сумі 820 грн. та нерегулярного додаткового підробітку у вільний від навчання час, - суд приходить до висновку, що відповідач взмозі сплачувати аліменти в сумі 700 грн. щомісячно. Це відповідатиме як інтересам доньки, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Є безпідставними доводи позивачки про те, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти, незалежно від його матеріального стану, оскільки лише та обставина, що на батьків покладено обов'язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Позивачкою не була доведена можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному в позові розмірі. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання повнолітніх доньки, сина, які навчаються, на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне утримання позивачки. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial