Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

У Лютому 2014р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ТАСкомбанк», який є правонаступником ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт», про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що у 2010 році він уклав з ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» депозитний договір. Працівником цього банку, внаслідок вчинення злочину, було заподіяно шкоду його майну. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.11.2011 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15.02.2012 року, на його користь стягнуто грошові кошти в загальній сумі 4919,58 грн. та судові витрати у сумі 171,00 грн. Рішенням апеляційного суду рішення Бердянського міськрайонного суду було змінено в частині правових підстав покладання на банк відповідальності за заподіяну матеріальну шкоду. Внаслідок примусових виконавчих дій грошові кошти в загальній сумі 5090,58 грн. були перераховані на його рахунок тільки 15.11.2013 року. З ПАТ «ТАСкомбанк» за рішенням суду були стягнуті проценти за користування грошовими коштами тільки до 01.05.2011р. А тому він має право на отримання процентів від банку за період з 01.05.2011р. по 15.11.2013р. Оскільки відповідач тривалий час не повертав йому грошові кошти, то вважає, що він завдав йому матеріальної шкоди у розмірі 3660,83 грн. - це проценти, які б він отримав в іншому банку з розрахунку 21,5% річних з щомісячною виплатою. Оскільки відповідач тривалий час не повертав грошові кошти, то він відповідно до ст. 625 ЦК України, має виплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Розмір загальної суми інфляції за період з 01.05.2011р. по 15.11.2013р. становить 220,94грн., 3% річних за цей же період - 576,18 грн. Крім того зазначає, що відповідачем йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 1500,00 грн., яка полягає в моральних стражданнях, які він зазнав внаслідок того, що було порушено його право розпоряджатися своїми грошовими коштами з квітня 2010 року по 15 листопада 2013 рік. Вважає такі дії відповідача є умисним знущанням з нього, так як добровільно він не хотів виконувати постанови державної виконавчої служби. 20.05.2014 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог. В заяві вказує на те, що ним отримана довідка ПАТ «Дельта Банк» про процентні ставки у цьому банку у період часу 2011-2013 років, на підставі якої ним здійснені нові розрахунки матеріальної шкоди. Тому він зменшує розмір матеріальної шкоди на 462,34 грн., просить стягнути її у розмірі 3198,49 грн.; розмір інфляційних витрат зменшує на 8,05 грн., просить стягнути 212,89грн.; розмір 3% річних зменшує на 24,63грн., просить стягнути 486,28 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суду додатково пояснив, що з ПАТ «Дельта Банк» у нього були укладені декілька депозитних договорів. Аби відповідач своєчасно виконав рішення суду і повернув йому завдану матеріальну шкоду у розмірі 5090,58грн., він би вклав ці кошти на депозит ПАТ «Дельта Банк» і отримав би відсотки за користування коштами у сумі 3198,49 грн. Крім того відповідач повинен сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду за період з 01.05.2011р. по 15.11.2013р. у розмірі 220,94грн. та три проценти річних від простроченої суми за цей же період у розмірі 576,18 грн. Представник відповідача Костенко І.С. проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень вказує на те, що банк виконав рішення суду про стягненні на користь [PERSON] матеріальної шкоди і перерахував на рахунок ДВС на підставі платіжного доручення №76 від 06.09.2013р. 4919,58 грн., платіжного доручення №79 від 06.09.2013р. - 171,00 грн. Посилання позивача щодо отримання матеріальної вигоди в іншому банку є необгрутованими та надуманими. Посилання позивача на ч.2 ст.625 ЦК України, як на підставу стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за несвоєчасно сплачену банком матеріальну шкоду є незаконним, оскільки між ними та позивачем не існувала жодних кредитних відносин. Також вважає, що позивачем не доведено факт спричинення йому саме позивачем моральної шкоди, оскільки жодних доказів на підтвердження цього ним не надано. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 24 листопада 2011р. рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області (а.с.6-7) був частково задоволений позов [PERSON], стягнуто з ПАТ «ТАСкомбанк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 4919,58 грн. та судові витрати у розмірі 171,00 грн., в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено. 15 лютого 2012 року рішенням апеляційного суду Запорізької області (а.с.8-9) рішення Бердянського міськрайонного суду було змінено в частині правових підстав покладання на банк відповідальності за завдану позивачу матеріальну шкоду. А саме банк повинен відшкодувати шкоду, заподіяну [PERSON] працівником банку [PERSON], відповідно до вимог ст.ст.1166,1172 ЦК України. 23.03.2012р. державним виконавцем відділу ДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області було відкрито два виконавчих провадження за виконавчими листами про стягнення з ПАТ «ТАСкомбанк» на користь [PERSON] 4919,58 грн. і 171,00 грн. (а.с.10,11). 28.04.2012р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» та направлено виконавчі листи до головного управління юстиції у м. Києві (а.с.12). 26.07.2012р. державним виконавцем ДВС Оболонського районного управління юстиції в м. Києві відкриті виконавчі провадження за цими виконавчими листами. (а.с.13). ПАТ «ТАСкомбанк», згідно з платіжними дорученнями №76 від 06.09.2013р. і №79 від 06.09.2013р. перерахував на рахунок ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві грошові кошти у сумі 4919,58 грн. і 171,00 грн. ( а.с.38,39). 16.10.2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення суду (а.с.14-16). В обґрунтування позову [PERSON], посилаючись на вимоги ст.ст. 22,23,1166,1167,1172,625 ЦК України, вказує на те, що банк внаслідок тривалого невиконання рішення суду про стягнення на його користь матеріальної шкоди та компенсації судових витрат, спричинив йому матеріальну шкоду у розмірі 3198,49 грн. За прострочення виконання рішення суду банк повинен сплатити йому боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду за період з 01.05.2011р. по 15.11.2013р. у розмірі 220,94грн. та три проценти річних від простроченої суми за цей же період у розмірі 576,18 грн. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Судом встановлено, що рішенням суду від 15 лютого 2012 року на користь позивача з відповідача було стягнуто матеріальну шкоду у сумі 4919,58 грн., спричинену йому внаслідок вчинення злочину працівником цього банку, та судовий збір у сумі 171,00 грн. Слід також зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. А тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, яка у результаті порушення її цивільного права не отримала доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), має право на їх відшкодування. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що стягнення упущеної вигоди також є мірою відповідальності особи, а також те, що в судовому засіданні позивачем [PERSON] не доведено, що він мав намір розмістити кошти на депозиті в ПАТ «Дельта Банк», а не витратити їх на інші цілі, що він дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий дохід, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] щодо стягнення з ПАТ «ТАСкомбанк» матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у сумі 3198,49 грн. не підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачем не надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження того, що саме відповідач, внаслідок неправомірних дій чи бездіяльності, спричинив йому моральну шкоду, а відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed