Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Свій позов мотивує тим, що вона з лютого 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбу з відповідачем. Від шлюбу, мають двох малолітніх дітей, доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що відповідач з грудня 2016 року не надає сім»ї матеріальної допомоги, тому вона бажає отримувати аліменти на дітей за рішенням суду. Тому, звернулася до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю, просила суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, суду пояснив, що сплачувати аліментів не відмовляється, але заявлений позивачем розмір аліментів вважає великим. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 лютого 2009 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія 1-OK № 078466, від 28 лютого 2009 року. (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвами про їх народження Серії 1-ОК № 147990 від 10 березня 2010 року та Серії I-ОК № 241106 від 07 червня 2013 року (а.с 5-6). Відповідно до [PERSON] про склад сім»ї від 21 лютого 2017 року, виданої Комітетом самоорганізації населення мікрорайону Казнівка, малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з своєю матр»ю [PERSON], [INFO] , по вул. Комарова, 57/2 в м. Фастів та перебувають на її утриманні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей в судовому порядку. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, та роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд може визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Як встановлено судом та не спростовано самим відповідачем, останній дійсно не надає допомоги для належного утримання малолітніх дітей, у зв'язку з чим порушуються їх інтереси. Відповідач по справі працює в ПСП Агрофірма «Світанок» на посаді механізатора. З наданої відповідачем [PERSON] про доходи від 03.04.2017 року № 232. Виданої ПСП «АГРОФІРМА «СВІТАНОК», вбачається, що його заробітна плата відповідача [PERSON] у період з січня 2016 року по грудень 2016 року складає 19320.00 грн.(а.с.22). Згідно ст. 184 СК України, суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраним позивачем. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VIII передбачено, що прожитковий мінімум на дитину до 6 років з 01.01.2017 року по 30.04.2017 рік становить 1355 грн., а на дитину віком від 6 до 18 років становить 1689 грн.. Даним законом передбачено, що вищевказаний прожитковий мінімум на протязі року буде змінюватися. Обовязок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобовязання батьків, при цьому цей обовязок покладається як на матір дитини так і на батька. Так, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір аліментів в сумі 5000 грн. на кожну дитину не обґрунтованим, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість надавати таку допомогу. Тому, суд приймаючи до уваги матеріальне становище дітей, які потребую матеріальної допомоги та матеріальне становище відповідача приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на користь позивача у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 грн. на кожну дитину З матеріалів справи вбачається, що позовна заява про стягнення аліментів подана до суду 22 лютого 2017 року, а тому враховуючи положення ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає за можливе присудити стягнення аліментів з дня пред'явлення позову до суду - з 22 лютого 2017 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах місячного платежу. Окрім того, вимога позивача в частині стягнення з відповідача на її користь витрат повязаних з наданням юридичної допомоги, задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження витрат на юридичну допомогу позивач надала Розрахункову квитанцію № 130209 від 20 лютого 2017 року на суму 150 гривень. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (надалі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 200 ЦПК України під час вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням складається протокол, який приєднується до справи та повинен бути оформлений не пізніше наступного дня після вчинення окремої процесуальної дії. Проте, на обґрунтування факту надання юридичної адвокатом поза судовим засіданням, позивачем не надано протоколів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Окрім того, суду не надано акт про надання правової допомоги з якого вбачалося б: рік,місяць, число, місце та час початку і закінчення вчинення ним окремих процесуальних дії поза судовим засіданням. Крім того, факт оплати правової допомоги має підтверджуватися відповідними фінансовими документами. Не є належними доказами витрат на правову допомогу розрахункова квитанція № 130209 від 20 лютого 2017 року на суму 150 гривень, в які окрім того відсутнє прізвище та ініціали особи яка її надала та яка не завірена печаткою. Таким чином, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, докази на підтвердження як факту оплати правової допомоги та і факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову (юридичну) допомогу, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення даної вимоги. Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. 0 коп.

Outcome: partial