Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

у листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Астріс», в якому просив суд встановити факт трудових відносин між ним та товариством у період з червня 2016 року по травень 2019 року та розірвати безстроковий трудовий договір між ним та ТОВ «Астріс». Позов мотивував тим, що у серпні 2016 року між ним та ТОВ «Астріс» було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого він виконував роботу підсобного робітника. Наявність трудових відносин підтверджується даними порталу Пенсійного фонду України. Вказав, що трудові відносини не були оформлені належним чином, так само як і їх припинення, що в подальшому призвело до позбавлення його права на отримання одноразової грошової допомоги як непрацюючого пенсіонера, тому змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 01.12.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 17.05.2021 року (а.с. 12-13). Ухвалою від 17.05.2021 року розгляд справи відкладено на27.08.2021 року (а.с. 17). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Позивач подав до заяву те, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Норми ст. ст. 2, 3 КЗпП України визначають право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Так, відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року між ТОВ «Астріс» та позивачем було укладено трудовий договір, хоча таке прийняття на роботу не було належним чином оформлене, однак робота підсобного робітника позивачем провадилась за розпорядженням та відома керівника. Докази в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного відповідачем не надані. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з відповідачем підтверджується даними порталу Пенсійного фонду України (а.с. 6-7). Нормами КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору, як з ініціативи працівника, так із ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Водночас трудовий договір між сторонами у встановленому законом порядку не було розірвано, хоча позивач на цьому наполягає, а відповідач останнього не заперечує. Отже, суд надходить до висновку про те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Астріс» з червня 2016 року по травень 2019 року, й останні є розірваними, а тому його вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved