Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

у листопаді 2020 року позивач ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] за утримання підземної автостоянки. В обґрунтування позову ТОВ «Ліко-Житлосервіс» зазначило, що відповідач з 03.08.2009 є власником машиномісця № [NUMBER] в підземному паркінгу №60-А по вулиці Ломоносова міста Києва, а тому є споживачем наданих йому житлово-комунальних послуг. [PERSON] не здійснює оплату за надані послуги, у зв`язку з чим за період з вересня 2017 по серпень 2020 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги на суму 10 104,00 грн. Позивач зазначає, що боржник, з моменту укладення договору про участь у витратах від 03.08.2009 №130 року та по серпень 2020, користувався послугами, проте в порушення договірних умов, не оплачував їх в повному обсязі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 23 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву ТОВ «Ліко-Житлосервіс», у якому відповідач з позовними вимогами позивача не погоджується, зазначає, що позивач жодного разу не звертався до неї із пропозицією про внесення змін до договору у частині зміни суми щомісячних платежів з обслуговування підземної автостоянки, а також не повідомляв її про зміну діючих тарифів за надані послуги. Вказує, що кошти за обслуговування паркомісця у спірному періоді сплачувались відповідно до п.4.3. укладеного договору. Також відповідач зазначає, що стягнення заборгованості з неї за надання послуг з обслуговування стоянки і прилеглої території за вказаним договором за період з 03.08.2009 по 31.01.2019 у розмірі 5 399,00 грн було предметом спору у судовій справі №752/5578/19 - рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05.07.2019 в задоволенні позову ТОВ «Ліко-Житлосервіс» відмовлено в повному обсязі. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін на підставі наданих доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] , на підставі Акту прийому-передачі підземної автостоянки від 01.09.2008 року. Також судом встановлено, що позивач та відповідач уклали договір №130 від 03.08.2009 року «Про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території». Зокрема, відповідно до вказаного договору виконавець забезпечує надання послуг з утримання підземної автостоянки, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, а [PERSON] , власник за договором, оплачує послуги виконавця з обслуговування стоянки і бере участь у витратах на її утримання. Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно п. 4.3. договору, щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору становить 287,00 грн. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Обґрунтовуючи розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача при зверненні до суду, останній посилався на те, що згідно п. 4.3. договору, щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору становить 287,00 грн. Як зазначено позивачем, з 01.02.2012 тарифи було змінено і вартість утримання підземної автостоянки з кожного власника склала 344,00 грн. З 01.05.2017 вартість утримання підземної автостоянки становить 354,00 грн., з 01.10.2018 - 454,00 грн, з 01.12.2019 - 688,00 грн. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору погоджений сторонами в розмірі 287,00 грн. Пунктом 6.4. Договору № 130 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території визначено, що усі зміни і доповнення до цього договору дійсні з моменту їх підписання власником і виконавцем. При цьому відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про будь-які зміни до договору щодо вартості щомісячної плати, які б були підписані власником та виконавцем. З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] сплачує щомісячні платежі у розмірі 287,00 грн, що повністю відповідає умовам укладеного договору. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд прийшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] виконує всі умови договору належним чином, не ухиляючись від виконання взятих на себе договором зобов`язань та не порушуючи норм чинного законодавства України й умов вказаного договору. Також судом встановлено, щ в силу положень п.3.1.3 Договору № 130, укладеного між сторонами, сторони узгодили можливість зміни виконавцем суми щомісячних платежів у разі зміни вартості комунальних та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки. Позивачем надано розрахунки вартості відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, що долучені до відповіді на відзив. Однак, зазначені розрахунки не містять відомості, що такі витрати позивач несе на утримання автостоянки за адресою: [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують підстави для зміни витрат на утримання автостоянок. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням наявних у матеріалах справи письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed