Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, порядку спілкування з дитиною та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.09.2001 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб з відповідачем - [PERSON], про що 08.09.2001 року складено відповідний актовий запис №1562, що підтверджує свідоцтво про одруження серії [NUMBER]. Від шлюбу подружжя має дитину - [PERSON], який на теперішній час проживає разом з позивачем в квартирі за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, проживають окремою. Спільне життя не склалося через непорозуміння, відсутність спільних поглядів на життя та сім'ю, ведення спільного господарства, побуту та виховання дитини. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, примирення також є неможливим. Окрім того, не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини та порядку спілкування з нею відповідача. Відповідач ухиляється від вирішення цих питань в добровільному порядку. Також, у позивача є обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від обов'язку утримувати дитину. Просить суд позов задовольнити, розірвати шлюб між нею та відповідачем; визначити місце проживання спільної дитини разом з матір'ю, встановити відповідачу час для побачень та спілкування з малолітнім сином - щотижня (в неділю) з 10 год. до 20 год., на час літніх канікул - в червні 2 тижні, а також стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Представник [PERSON] - [PERSON] всудовому засiданнi позовніпiдтримала в повному обсязi, просила суд їх задовольнити, щодо позовної вимоги в частині встановлення часу спілкування батька з сином вважала за можливе погодитись із висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та встановити порядок участі відповідача у вихованні дитини згідно запропонованого висновку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] всудовому засiданнi не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], щодо позовної вимоги в частині встановлення часу спілкування батька з сином теж погодився із висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та вважав за можливим встановити порядок участі відповідача у вихованні дитини згідно запропонованого висновку. Представник Управлiння служб у справах дiтей Департаменту працi та соцiальної полiтики Харкiвської мiської ради в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за відсутністю представника третьої особи, при винесенні рішення просить врахувати інтереси дитини, позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини разом з матір'ю підтримує у повному обсязі, щодо визначення порядку участі батька у вихованні дитини підтримує частково з підстав, наведених у висновку від 15.12.2017 року №736. Суд, дослідивши доводи представника позивача та представника відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції 08.09.2001 року зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №1562, що підтверджує свідоцтво про одруження серії [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, прізвище дружини після одруження - [PERSON] (а. с. 10). Від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO], актовий запис №1449, що підтверджує копія свідоцтва про народження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції 05.04.2008 року (а. с. 14). Із довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом реєстрації місця проживання у Шевченківському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 31.08.2016 року №2680, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15) Судом встановлено, що подружні стосунки між позивачем та відповідачем на даний час фактично припинені, подружжя не веде спільного господарства і не проживає однією сім'єю, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача та відповідача. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України,суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач у пред'явленій відповідачу позовній заяві заперечує проти збереження їхньої сім'ї та наполягає на розлученні, суд не може покласти обов'язок збереження сім'ї сторін на позивача при наявності його категоричного заперечення цього. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд встановив справжнє прагнення сторін до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечитиме інтересам сторін, окрім того збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, при цьому підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя суд не знаходить, а тому приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини та визначення порядку спілкування з нею, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до частин 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку від 15.12.2017 року №736, Управлiння служб у справах дiтей Департаменту працi та соцiальної полiтики Харкiвської мiської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] року народження, разом з матір'ю [PERSON] (а. с. 84-85). Судом також досліджено акт обстеження умов проживання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради від 15.11.2017 року№155, згідно якого у квартирі за адресою: [ADDRESS] малолітньої дитини створено належні умови для проживання та розвитку (а. с. 86). Із листа Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №132 Харківської міської ради Харківської області від 10.05.2017 року №271 вбачається, що безпосередній контакт зі школою підтримує як мати, так і батько [PERSON]. Мати кожного дня привозить дитину на заняття, спілкується з класним керівником, відвідує батьківські збори; батько бере активну участь у житті школи, цікавиться рівнем навчання, здібностями та поведінкою сина (а. с. 74). Визначальним у вирішенні даної позовної вимоги є принцип Міжнародної декларації прав дитини, проголошеною Генеральною асамблеєю ООН «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю». Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно зі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Позивач вважає, що вона спроможна надати дитині належний рівень виховання, постійно піклується про її розвиток, має належні житлово-побутові умови. Достовірно встановлено, що на даний час спільна малолітня дитина проживає разом з матір'ю та продовжує нормально розвиватись, також мати [PERSON] не перешкоджає участі батька [PERSON] у вихованні спільної дитини, також відповідач не заперечує проти визначення місця проживання [PERSON] з матір'ю. Згідно із статтею 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. Сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо спільної участі у вихованні дитини. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» (Заява №39948/06 від 18.12.2008 року, суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв'язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв'язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім'ї, навіть якщо батьки не проживають разом…». Статтями 141, 153 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, а також мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. В судовому засіданні встановлено, що відповідач характеризується позитивно (характеристика ПАТ «Новий Стиль» від 08.12.2017 року за вих. №2017/1589), він має місце проживання, яке згідно акту обстеження житлово-побтових умов від 04.12.2017 року придатне для проживання або тимчасового перебування дитини, і бажає спілкуватися з сином. Зважаючи на те, що угоди щодо здійснення батьком своїх батьків прав, виконання батьківських обов'язків, та спілкування з дитиною, між батьками цієї дитини не досягнуто, а також те, що уповноваженими представниками сторін не висловлено жодних заперечень щодо порядку участі батька у вихованні дитини, запропонованого Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, суд визначає порядок спілкування батька з сином саме у такий спосіб, визначивши час: щонеділі з 09:00 до 20:00 години, щовівторка та щочетверга з 18:30 до 20:30, два тижні влітку для оздоровлення дитини, без присутності матері [PERSON]. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, приходить до висновку, що вона підлягає задоволенню, а саме визначає місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON], а також визначає порядок участі батька у вихованні дитини у спосіб, запропонованим Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.п. 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. 198, 199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (статті 183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, згідно з частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Так, як вбачається із характеристики ПАТ «Новий Стиль» від 08.12.2017 року за вих. №2017/1589, відповідач [PERSON] працює в АТ «Новий Стиль» з 01.10.2005 року, займає посаду начальника відділу постачання (а. с. 88). Згідно довідки про доходи, заробітна плата [PERSON] на вищенаведеному місці роботи (до видачі) становила: за червень 2017 року - 17672, 76 грн., липень 2017 року - 19818, 49 грн., серпень 2017 року - 18699, 90 грн., вересень 2017 року - 18741, 93 грн., жовтень 2017 року - 18741, 93 грн., листопад 2017 року - 18741, 93 грн. (а. с. 88). Судом досліджено також довідку про доходи [PERSON], яка теж працює у Приватному акціонерному товаристві «Новий стиль», займає посаду - провідного агента з постачання (відділ закупок) та за цей же період її заробітна плата (до видачі) становила: за червень 2017 року - 7501, 31 грн., липень 2017 року - 7218, 34 грн., серпень 2017 року - 7439, 56 грн., вересень 2017 року - 7556, 89 грн., жовтень 2017 року - 7139, 42 грн. (а. с. 89). Тобто, відповідач працевлаштований, даних про наявність у нього нерухомого майна та інших джерел доходу матеріли справи не містять. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною молодою особою, даних про наявність обмежень за станом здоров'я не має, дані про наявність на його утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні. Отже, приймаючи до уваги як рівень прожиткового мінімуму дитини, на утримання якої стягуються аліменти, матеріальне становище дитини, та стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на батьківський обов'язок відповідача по утриманню дитини до її повноліття, враховуючи інтереси останньої, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, тобто з 03.02.2017 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем [PERSON] було сплачено 1920 грн. за три вимоги немайнового характеру - розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та порядку спілкування з дитиною, та оскільки ці три вимоги задоволені у повному обсязі, суд присуджує на її користь витрати по сплаті судового збору з другої сторони - [PERSON]. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів задоволена у повному обсязі, з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню 704 грн. 80 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, порядку спілкування з дитиною та стягнення аліментів підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved