Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до виконавчого комітету Ужгородської міської ради та до Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України, м. Київ про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва і витягу про право власності, визнання права власності. Зокрема, у позовній заяві позивач просить: 1. Визнати недійсним п.1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №270 від 26.08.2010 року «Про видачу свідоцтва про право власності Державі в особі Верховної Ради України на 35 відсотків будівлі, що знаходиться за адресою м. Ужгород, провулок Криничний, 31 балансоутримувачу Головне управління МВС України в Закарпатській області. 3. Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №408 від 08.12.2010 року «Про видачу свідоцтва про право власності Державі в особі Верховної Ради України» на 35 відсотків будівлі, що знаходиться за адресою м.Ужгород, провулок Криничний, 31. 4. Визнати недійсним свідоцтво і витяг про право власності на 35 відсотків жилого будинку розташованого в м. Ужгороді. пров. Криничний, 31, за Державою в особі Верховної Ради України балансоутримувач головне управління МВС України в Закарпатській області. 5. Визнати за позивачем 35 відсотків жилого приміщення, розташованого в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31, як право приватної власності. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що протягом тривалого часу працював в органах внутрішніх справ в Закарпатській області, звільнився на пенсію за вислугу років у вересні 1996 року. Трудовий стаж в органах внутрішніх справ склав 43 роки. На підставі заяв про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництва жилого будинку виконавчий комітет Ужгородської міської ради 28.12.1994 року прийняв рішення №62 Про виділення та приватизацію земельних ділянок таким громадянам: працівникам УМВС України в Закарпатській області: [PERSON]. [PERSON]. [PERSON] та [PERSON]. Земельні ділянки виділені за адресою: м. Ужгород. вул. Кринична, нині провулок Криничний. Стверджує, що спірна будівля була побудована на виділених земельних ділянках такими працівниками за власні кошти і в жовтні - листопаді 1996 року вони вселились в свої будинки, за винятком позивача. В свою чергу, УМВС України в Закарпатській області без будь-яких на то підстав зайняло будинок, розташований в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31 і почало використовувати його як гуртожиток за плату як своїм працівникам, а також стороннім громадянам. Зазначає, що починаючи з 1997 року по 2000 рік УМВС намагалось отримати від Ужгородської міської ради право власності на вказаний спірний будинок. В свою чергу, 26.07.2000 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради приймає рішення про визнання права власності за УМВС будинку, розташованого в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31, і видає свідоцтво на право власності №133. Позивач, мотивуючи звернення з позовом зазначив, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.07.2005 року у справі №2-327/05 було визнано за [PERSON] право власності на 65 відсотків будинку №33 по вул. Криничний (нині провулок Криничний 31) в м. Ужгороді. Також визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради Управлінню МВС України в Закарпатській області від 07.09.2000 року на підставі рішення Ужгородської міської ради від 26.07.2000 року на гуртожиток по провулку Криничний, 31 в м. Ужгороді та визнано недійсним рішення виконкому Ужгородської міської ради №26 від 26.02.1997 року «Про втрату чинності п.5.5. рішення міськвиконкому №62 від 28.12.1994 року про надання земельної ділянки під забудову [PERSON] по пров. Криничний, 31 на підставі ст.27 ЗК України, діючого на той час, та надання цієї ділянки в постійне користування УМВС України в Закарпатській області». Вказує, що судове рішення набуло законної сили 27.10.2005 року, на виконання якого Комунальним підприємством БТІ м. Ужгорода проведено реєстрацію за позивачем 65 відсотків будинку по вул. Криничній, видано свідоцтво і витяг про право власності за ним 65 відсотків будинку, розташованого в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31. Разом з тим, у звязку з відсутністю у позивача повного обсягу документів, доступ до яких зявився тільки після допуску позивача до спірного будинку, ним було виявлено докази стосовно внесення коштів у касу УМВС з приводу будівництва житлового будинку, оскільки в той час будівельну організацію на будівництво приватного будинку не дозволялось використовувати, а тому позивач і інші забудовники - [PERSON] і [PERSON] - вносили кошти в касу УМВС, а УМВС замовляла забудовника, а саме, позивачем було подано рапорт начальнику УМВС для надання дозволу вносити кошти в касу УМВС для будівництва будинку по пров. Криничний, 31. Згідно з даним рапортом в касу УМВС позивачем було внесено купоно-карбованці для забудови будинку в таких розмірах: 16.11.1993 року 120.000.000 купоно-кар., 18.11.1993 року 90.000.000. купоно-кар., 24.11.1993 року 140.000.000 купоно-кар., 15.01.1996 року 500.000.000 купоно-кар., 15.01.1996 року 150.000.000. купоно-кар. та 15.01.1996 року 160.000.000 купоно-кар. Стверджує, що у будівництві будинку, розташованого в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31, ні Держава в особі Верховної Ради України, ні УМВС України в Закарпатській області участі не приймали. Відтак, вважає, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №270 від 26.08.2010 року, № 408 від 08.12.2010 року є протиправними і підлягають скасуванню. Просить суд взяти до уваги те, що УМВС України в Закарпатській області для отримання свідоцтва на 35 відсотків будинку по пров.Криничний, 31 як підставу надало виконавчому комітету рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06.07.2005 року, справа №2-329/05. Однак, дане рішення суду не є підставою для видачі свідоцтва, оскільки суд відповідного рішення про визнання за УМВС України в Закарпатській області права власності на частину будинку не приймав, також суд не приймав рішення про визнання права власності на 35 відсотків жилого будинку, розташованого в м. Ужгороді пров. Криничний, 31 за Державою в особі Верховної Ради України. Вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.01.2014 року у справі №712/12568/12 було задоволено вимоги позивача до УМВС України в Закарпатській області щодо усунення перешкод у користуванні спірним будинком та установлено порядок користування житловими приміщеннями в будинку, розташованому в м.Ужгороді, пров.Криничний, 31 між ним і Верховною Радою України, за якою зареєстровано 35 відсотків вказаного будинку. Дане рішення суду набуло законної сили 28.04.2014 року. У процесі провадження позивачем подано заяву від 21.07.2016 року про зміну позовних вимог на підставі ст. 31 ЦПК України, якою просить викласти пункт 5 прохальної частини позову у наступній редакції: «Визнати за мною 35 відсотків жилого приміщення будинку, розташованого в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31, як право приватної власності з грудня 1996 року, з часу, коли Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області рейдерським методом захопило побудований мною будинок за мої кошти за указаною адресою». В поданій суду заяві від 24.01.2017 року позивач позовні вимоги підтримав, просив справу слухати за його відсутності. У судовому засіданні 15 квітня 2016 року представником відповідача усно заявлено та подано письмове клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог Головного управління МВС України в Закарпатській області, яке мотивоване тим, що однією з позовних вимог є визнання недійсним п. 1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №270 26.08.2010 року «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна», свідоцтва витягу про право власності на 35 відсотків жилого будинку, розташованого в м. Ужгороді, пров. Криничний, 31, за державою в особі Верховної Ради України, балансоутримувач Головне управління МВС України в Закарпатській області. На обґрунтування клопотання представник відповідача також зазначив, що підставою для прийняття рішення виконавчого комітету є звернення УМВС України в Закарпатській області, рішення Ужгородського міськрайонного суду по справі №2-237/05 від 06.07.2005 року, яким встановлено факт наявності спільної власності на спірний будинок, та частку власності УМВС України в Закарпатській області розміром 35/100. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.04.2016 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено, оскільки державну реєстрацію юридичної особи, про залучення третьою особою якої клопотав представник відповідача, припинено, а, водночас, з огляду на те, що предметом спору є визнання недійсним п. 1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №270 від 26.08.2010 року про видачу свідоцтва про право власності Державі в особі Верховної Ради України на 35 відсотків будівлі, що знаходиться за адресою м. Ужгороді, пров. Криничний, 31, балансоутримувачу Головне управління МВС України в Закарпатській області, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про видачу свідоцтва на це ж майно, самого свідоцтва і витягу на право власності, задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідачем Верховної Ради України у даній справі з урахуванням її участі в особі Управління справами Верховної Ради України, що є юридичною особою (код ЄДРПОУ 20064120, місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 5). Відповідач 1 виконавчий комітет Ужгородської міської ради заперечив з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданому суду письмовому поясненні та просить суд взяти до уваги те, що видача свідоцтва про право власності частини спірної будівлі за Державою в особі Верховної Ради України (балансоутримувач УМВС України в Закарпатській області) була здійснена на підставі встановлення в межах розгляду справи №2-237/05 від 06.07.2005 року відповідного факту спільної власності на майно будівлю будинку в м. Ужгород, пров. Криничний, 31. Як зазначає представник виконавчого комітету вказане свідоцтво про право власності видано з дотриманням передбаченої на той час процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке перебувало у власності державних установ. Оскільки виконавчий комітет Ужгородської міської ради є органом, який здійснював оформлення права власності на підставі визначених законодавством документів, то оформлення права власності за державою в особі Верховної Ради України, за таких умов, не містить ознак протиправної поведінки суб'єкта владних повноважень, якій діяв в рамках ст. 19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача 1 вважає вимоги позивача безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач 2 у поданому суду письмовому поясненні вказує на те, що на спірний обєкт не поширюється дія Закону України «Про правовий режим майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України» і Верховна Рада України не має права володіння, користування та розпорядження цим майном, оскільки право власності на нього належить державі Україна. Дослідивши матеріали справи №308/14343/15-ц, №2-327/05, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Згідно зі ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді даної справи має виходити з положень ст. 41 Конституції про те, що це право є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 392 Цивільного кодексу України, а також виходячи із загальних положень ст.15 цього кодексу та ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, необхідною умовою для застосування відповідного способу судового захисту (крім наявності самого права, що захищається) є, зокрема, факт його порушення (невизнання або оспорювання). У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. При цьому, предметом доказування у справах за позовом про визнання права власності, становлять обставини, які підтверджують це право. Тобто, подання відповідного позову про визнання права власності можливе не лише у випадку оспорювання або невизнання такого права іншою особою, а і у випадку наявності претензій у третіх осіб стосовно цього права. Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 26.08.2010 року було прийнято рішення №270 «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна», за пунктом 1.1. якого вирішено видати свідоцтво про право власності Державі в особі Верховної Ради України на 35/100 частини будівлі, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, пров. Криничний, 31, балансоутримувачу Головному управлінню МВС України в Закарпатській області, на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06.07.2005 р. справа №2-237/05. При цьому, приймаючи таке рішення орган місцевого самоврядування керувався п. 10 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. У судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.12.2010 року №408 «Про розгляд протесту прокурора міста Ужгорода» задоволено протест прокурора міста Ужгорода від 25.10.10 №3331 вих. 10 на п. 1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26.08.2010 №270 «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна» та викладено констатуючу частину рішення в наступній редакції: «Враховуючи клопотання юридичних та фізичних осіб,

Outcome: partial