Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У листопаді 2018 року ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). На обґрунтування позову було зазначено, що 06.11.2015 року між позивач та представництвом «ЮНІФАРМ, ІНК» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за № 716ак5юб відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб Volkswagen Polo. 24.12.2015 року о 12.10 год. в м. Києві по вул. Копилівська сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю автомобіля Volkswagen Polo, яким керував водій [PERSON] (власник авто - представництв «ЮНІФАРМ, ІНК») та автомобіля Volkswagen Beetle, яким керував водій відповідач., внаслідок чого автомобіль Volkswagen Polo отримав механічні пошкодження. Згідно довідки про ДТП та Постанови Подільського районного суду м. Києва від 15.02.2016 р. ДТП сталася внаслідок порушення водієм відповідачем п. 10.9 ПДР України. Позивачем було сплачено згідно платіжного доручення № 218546 від 22.01.2016 р. 21 036 грн., страхового відшкодування. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «УНІКА», якою в порядку регресу в добровільному порядку відшкодовано позивачу 13426,71 грн. А відтак, позивач просить стягнути з відповідача решту невідшкодованих збитків. До початку судового засідання представник позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання. Зважаючи на відсутність заперечень позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який вважається належним чином повідомленим про розгляд справи відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, з можливістю постановлення заочного рішення по справі (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального Кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судом встановлено, що 06.11.2015 року між позивачем та представництвом «ЮНІФАРМ, ІНК» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за № 716ак5юб відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб Volkswagen Polo н.з. [NUMBER] (а.с.32-40). 24.12.2015 року о 12.10 год. в м. Києві по вул. Копилівська сталася ДТП за участю автомобіля Volkswagen Polo, яким керував водій [PERSON] (власник авто - представництв «ЮНІФАРМ, ІНК») та автомобіля Volkswagen Beetle, яким керував відповідач, внаслідок чого автомобіль Volkswagen Polo отримав механічні пошкодження. Згідно довідки про ДТП № 83890592 та Постанови Подільського районного суду м. Києва від 15.02.2016 р. ДТП сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] п. 10.9 ПДР України (а.с. 10-12). Позиивачем було сплачено страхувальнику, згідно платіжного доручення № 218546 від 22.01.2016 р. 21 036,00 грн., страхового відшкодування (а.с. 13-15). Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «УНІКА», якою в порядку регресу в добровільному порядку відшкодовано позивачу частину збитків на суму 13426,71 грн. (а.с.46-47). Так, згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1188 ЦК України завдана одній особі з вини іншої особи шкода відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки. За правилами ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги ( регресу ) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача складає 7609,49 грн. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved