Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів із вимогою про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком №2, що розташований на пров. Чехова у м. Харкові та зняття їх з реєстрації. В обґрунтування позову зазначив, що йому належить спірний будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.11.1995 року. Вказував, що відповідачі є його родичами, а саме донькою та зятем, проте з 1998 року по теперішній час є лише зареєстрованими у будинку, але не мешкають, що перешкоджає йому здійснювати користування належним йому будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за договором [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час, дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявку суду не повідомили, у зв'язку з чим ухвалою суду від 12 травня 2016 року суд за наявності згоди представника позивача та позивача вирішив розглянути дану справу у заочному порядку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вон є сусідкою позивача та знайома з ним вже дуже довгий час. Вказала, що їй особисто відомо, що відповідачі у справі виїхали зі спірного будинку у 1998 році та більше не повертались, їх речей у будинку не має. Зазначила, що будь-яких перешкод позивач у користуванні будинком відповідачам не чинив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є невісткою позивачу та що їй особисто відомо, що відповідачі у справі виїхали зі спірного будинку у 1998 році та більше не повертались, їх речей у будинку не має. Зазначила, що будь-яких перешкод позивач у користуванні будинком відповідачам не чинив. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника та свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач є власником житлового будинку №2, що розташований по пров. Чехова у м. Харкові, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.11.1995 року (а.с.9). Судом досліджено, що відповідачі зареєстровані за зазначеною в позовній заяві адресою. Так, відповідно до відомостей адресно довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] з 24.02.1999 року (а.с.15-16). Крім того, судом встановлено, що відповідачі є родичами позивача. За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Згідно до ч.2 ст. 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що відповідачі не мешкають спірному будинку, що належить позивачу по справі з 1998 року, їх речей за зазначеною адресою не має, що підтверджується поясненням свідків, що були допитані у судовому засіданні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зняття відповідачів з реєстрації, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органа реєстрації по новому місце проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутнім або померлим), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативним актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, то вбачається, що положення ст.7 цього Закону належать до застосування до всіх правовідносин, виникнення, зміна та припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У звязку із вищезазначеним, підстав для вирішення у судовому порядку питання про зняття відповідача з реєстрації є зайвим. Крім того, орган, який уповноважений здійснювати цю функції не був залучений у справі в якості відповідача. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Проте, позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розгляду цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial