Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою, про визнання права\~власності на\~нерухоме майно\~в порядку\~спадкування за заповітом. В обгрунтування\~заявлених позовних\~вимог посилається\~на те,\~що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , яка залишила спадкове майно у виді житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Іверської сільської ради Олександрівського району Донецької області від 18.04.1979 року, зареєстрований в реєстрі за номером № 9, яким заповіла своїм онукам [PERSON] та [PERSON] в рівних долях все її майно, де б воно не знаходилось, і у чому б воно не полягало, що буде їй належати на день її смерті. 01 березня 2019 року позивач звернулась до Олександрівської державної нотаріальної контори із заявою, про прийняття спадщини за заповітом, проте, постановою про відмову у вчинення нотаріальних дій їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не надано нотаріусу належних правовстановлюючих документів на спадкове майно. Тому, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ,у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 29 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 09 год. 00 хв. 23 грудня 2019 року. 23.12.2019 року підготовче судове засідання було відкладено на 09 год. 00 хв. 09 січня 2020 року, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 09.01.2020 року за клопотанням представника позивача, підготовче судове засідання було відкладено на 09 год. 00 хв. 27 січня 2020 року. 27.01.2020 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області було продовжено строк проведення підготовчого провадження, та відкладено підготовче судове засідання на 13 год. 00 хв. 13 лютого 2020 року. 13.02.2020 року ухвалою суду було призначено справу до розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 24 лютого 2020 року. Позивач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Іверської сільської ради Олександрівського району Донецької області, в судове засідання не з`явився, надав до суду\~заяву,в якій просить розглянути справу без його участі, та проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечує. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивача (по лінії матері) - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04 лютого 1991 року, виданого виконавчим комітетом Іверської сільської ради Олександрівського району Донецької області, актовий запис № 2. Родинні зв`язки між позивачем - [PERSON] , та померлою - [PERSON] підтверджуються: свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 31.08.1985 року, відповідно до якого [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 15, та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] »; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.03.1966 року, відповідно до якого матір`ю [PERSON] значиться [PERSON] ; Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №00022117755 від 14.02.2019 року, з якого вбачається, що дошлюбне прізвище матері позивача « [PERSON] », що співпадає з прізвищем померлої [PERSON] . Також, факт родинних відносин підтверджується показаннями свідка - [PERSON] , який доводиться рідним братом позивача. В судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є їх рідною бабусею по материнській лінії. Будинок будувався бабусею, та його батьками в 1967 році. Власником домогосподарства по [ADDRESS] є бабуся - [PERSON] . Ще за життя бабуся написала заповіт на молодшого брата [PERSON] , та [PERSON] . Проти заповіту не заперечує. Крім того, брат також відмовився від своєї частки у спадщині на користь своєї сестри [PERSON] . Враховуючи надані позивачем документи, суд вважає за можливе, відповідно до ст.ст.\~315-316,\~318-319 ЦПК України, встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , доводиться онукою [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті бабусі - [PERSON] , відкрилась спадщина, у т.ч. на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом, що прийняла спадщину, оскільки її брат [PERSON] , відмовилися від прийняття спадщини на її користь, після смерті бабусі [PERSON] . Згідно з копіями погосподарських книг за періоди: 1980 1982 роки (особовий рахунок № [NUMBER] ), та за 1991-1996 роки (особовий рахунок 441), власником домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , значиться саме спадкодавець [PERSON] (а.с. 42-45). 01 березня 2019 року була заведена спадкова справа за №24/2019 за заявою [PERSON] , після смерті [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. 12 березня 2019 року [PERSON] , [INFO] , звернувся до Олександрівської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини, після смерті бабусі [PERSON] , на користь [PERSON] ( а.с. 34). Постановою державного нотаріуса Олександрівської державної нотаріальної контори від 01.03.2019 року, [PERSON] , [INFO] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , через відсутність у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оригіналів правовстановлюючих документів, на вказане спадкове майно (а.с. 33). Згідно технічного паспорта, виготовленого 17.03.2014 року, за замовленням [PERSON] , домоволодіння [ADDRESS] , складається із: житлового будинку літ. «А-І» (1967 року побудови), загальною площею 60,1 кв.м, житловою площею 43,7 кв.м; сіней літ. «а» (1967 року побудови), тамбура літ. «а1» (1967 року побудови), сараю літ. «Б» (1991 року побудови), гаража літ. «В» (1991 року побудови), душової літ. «І» (1984 року побудови), убиральні літ. «Д» (1967 року побудови), літньої кухні літ «Е» (1964 року побудови), сараю літ. «Ж» (1949 року побудови), колодязя літ. «К», воріт №1, паркана №2, п.г. погріба (1949 року побудови) ( а.с. 18-21). Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. У відповідності до ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на не рухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 2 Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції\~Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до абз. 60 п. 3.3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої\~наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належить до самовільного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські /присадибні/ будинки і споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року №449 (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Отже, право власності на збудоване до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Тому, за наявності на збудоване до 5 серпня 1992 року домоволодіння, виготовленого 17 березня 2014 року технічного паспорту, та відповідних записів у погосподарських книгах, суд приходить до висновку, що наявних у справі доказів достатньо для висновку, про\~належність померлій бабусі позивачки [PERSON] , житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Згідно положень ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не було змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. За змістом ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входили, так і тим, що не входили до кола спадкоємців за законом. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). За таких обставин, зважаючи на наявність в матеріалах справи необхідних доказів, які підтверджують факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] , доказів належності померлій житлового будинку (з надвірними побудовами та господарськими спорудами), розташованого в [ADDRESS] , а також те, що позивач є спадкоємицею за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину, оскільки фактично проживала зі спадкодавцем та звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою, відсутність у позивача можливості у нотаріальному порядку оформити спадщину після смерті своєї бабусі, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, суд вважає за необхідне встановити факт того, що [PERSON] є онукою [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок. На підставі викладеного та

Outcome: approved