Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області про звільнення майна з-під арешту. У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частки квартири [ADDRESS] , та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Одеська область, Миколаївський район, Петрівська сільська рада, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] . Утім, після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] було повідомлено про арешт та заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, накладених 13 листопада 2008 року №8183639 Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі листа б/н від 04 червня 1971 року Третьої Одеської державної нотаріальної контори на все майно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , у зв`язку з чим [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач свідчить, що у ході здійснення нотаріальних дій, нотаріус звертався до Одеського державного нотаріального архіву, Першої одеської нотаріальної контори із запитами щодо ідентифікуючих відомостей стосовно [PERSON] та накладеного арешту та заборони відчуження майна, однак, вирішити питання про скасування арешту та заборони відчуження майна не уявилось можливим, крім того, будь-яких ідентифікуючих даних щодо причин накладення такого обтяження на майно немає, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду. Представник Головного Управління МВС України в Одеській області правом подачі відзиву на позов не скористався, відзив на позов не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник Головного Управління МВС України в Одеській області у відкрите судове засідання не з`явився, управління повідомлялося судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно із частиною 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами в справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що згідно із матеріалами спадкової справи №03/2016, відкритої 30 березня 2016 року щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] , на невизначене майно [PERSON] на підставі листа б/н від 04 червня 1971 року Третьої одеської державної нотаріальної контори було накладено арешт та заборону відчуження майна. Як вбачається із листа Одеського державного нотаріального архіву №174/01-16 від 15 вересня 2017 року, на невизначене майно [PERSON] дійсно було 11 червня 2011 року за реєстровим №6599 накладено заборону на все майно на підставі листа б/н від 04 червня 1971 року Третьої одеської державної нотаріальної контори, проте, ідентифікуючі відомості про [PERSON] не надано. Так, відповідно до постанови приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої О.В. №152/02-14 від 27 вересня 2018 року через існуюче обтяження [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» детально регламентує умови та підстави закінчення виконавчого провадження. Згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Утім, в порушення вимог закону обтяження з майна позивача не було знято державною виконавчою службою. Як установлює частина 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Відповідно до параграфу 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10, 71378/10), першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним стосовно переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and others v. Greece», заява №25701/94, п. 79, 82). Обтяження відповідного майна [PERSON] , правонаступником якого є позивач, забороною відчуження становить втручання держави у право на мирне володіння майном у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу. Таке втручання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи, має бути законним та пропорційним. З аналізу матеріалів суд робить висновок, що для обтяження всього рухомого майна [PERSON] , правонаступником якого є позивач, на теперішній час відсутні законні підставі, та таке обтяження становить неправомірне втручання держави у право власності особи. Ураховуючи викладене суд погоджується із правовою позицією позивача, вбачає обґрунтованим задовольнити позов та скасувати накладений арешт. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved