Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 22 жовтня 2007 року. Також у квартирі зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, відповідачі, з листопада місяця 2016 року у квартирі не проживають, житлом не користуються, своїх речей в ньому не залишили, комунальні послуги та витрати на утримання житла не сплачують. Відповідачі постійно проживають в [ADDRESS]. У позивача виникла необхідність у продажі вищевказаної квартири з подальшим переїздом на постійне місце проживання в м [ADDRESS] до своєї родини: дружини та дітей. У зв`язку з неможливістю особистої присутності відповідачів при здійсненні процедури зняття з реєстраційного обліку у Відділі формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради позивач вимушений звернутись до суду. Судом вірно визначено найменування третьої особи як Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не з`явились в судове засідання, проте, останніми, на адресу суду були подані, від кожного окремо, письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно яких останні повідомляи, що дійсно не проживають за спірною адресою: [ADDRESS] , а постійно проживають в м. Баку , Республіки Азербайджан, також зазначили, що мають там і місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, клопотав перед судом про вирішення справи відповідно до діючого законодавства. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 22 жовтня 2007 року (арк.с.15). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з довідки відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . До складу зареєстрованих осіб входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які тільки зареєстровані у домоволодінні, однак, у ньому не проживають (арк.с.14). Зазначені обставини підтвердили свідки - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні, кожний окремо. Так, свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила суду, що вона з 2018 року є Головою правління ОСББ «Робочий», за цей час займалась оформленням всіх документів мешканців, а тому може підтвердити той факт, що відповідачі дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають за цією адресою. Зі слів позивача свідку стало відомо про те, що відповідачі - його дружина та діти, постійно проживають на батьківщині у м .Баку, Республіка Азербайджан . Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, зазначила, що проживає за адресою: [ADDRESS] разом з чоловіком з 2004 року. Вона є сусідкою позивача та знає, що жінка та діти [PERSON] поїхали на свою Батьківщину до Республіки Азербайджан. Наразі позивач проживає у квартирі один, сплачує комунальні послуги самостійно. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що працює консьєржем у 2 під`їзді буд. [ADDRESS] та знає родину [PERSON], як порядну родину, яка більше 10 років тому назад переїхала до цього будинку для проживання. Приблизно у 2015 році дружина та діти позивача поїхали до Республіки Азербайджан на батьківщину та більше не повертались. У зазначеній квартирі позивач проживає наразі один. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Як вбачається з Акту про фактичну відсутність за місцем проживання від 05.08.2018 року, дружина [PERSON] та його двоє дітей зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте не проживають за місцем реєстрації з листопада 2016 року по 01 січня 2019 року , особистих речей відповідачів у зазначеній квартирі немає; зазначене підтверджено підписом Голови правління ОСББ «Робочий» [PERSON] ( арк.с.17). Крім того, з Акту про фактичну відсутність за місцем проживання від 01.01.2019 року вбачається, що відповідачі - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не проживають за місцем реєстрації з 01 січня 2019 року і по теперішній час; особистих речей у квартирі немає (арк.с.18). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.76-78 ЦПК України, зазначені у позовній заяві обставини того, що у квартирі [ADDRESS] , відповідачі не проживають понад один рік, а лише зареєстровані в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Отже, позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вказану норму, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved