Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - відповідач 2), третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - третя особа) про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги із застосуванням наслідків недійсності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що договір про відступлення права вимоги, укладений між відповідачами, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, який був укладений між позивачем та відповідачем 1, суперечить вимогам чинного законодавства та є договором факторингу. Позивач посилався на те, що, на момент вчинення правочину, було порушено вимоги ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України, тобто на невідповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а саме: станом на момент укладення договору не могло бути відступлення право грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи, чим істотно порушені права позивача. Крім того, позивач зазначав, що відсутні докази відступлення прав вимоги саме його кредитним договором. Тому, позивач просив суд визнати частково недійсним договір відступлення прав вимоги № б/н від 17 грудня 2012 року, який був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги за Кредитним договором № Ф-1 від 04 січня 2008 року, що був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» та [PERSON]. Зобов'язати ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відновити виконання своїх обов'язків згідно Кредитного договору № Ф-1 від 04 січня 2008 року, що був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» та [PERSON]. Визнати, що відповідно до ст.ст. 612-613 ЦК України відносно Кредитного договору № Ф-1 від 04 січня 2008 року, що був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON], настала подія прострочення Кредитора в особі ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з дати укладання Договору відступлення прав вимоги № б/н від 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Визнати, що відповідно до ст.ст. 612-613 ЦК України відносно Кредитного договору № Ф-1 від 04 січня 2008 року, що був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON], відсутнє прострочення Боржника в особі [PERSON] з дати укладання Договору відступлення прав вимоги № б/н від 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Судові витрати покласти на Відповідачів. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, суду пояснив, що договір про відступлення права вимоги був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства та зазначив, що відступлення права вимоги не є фінансовою послугою. В матеріалах справи містяться письмові заперечення. Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи містяться письмові заперечення. Представник третьої особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. В матеріалах справи містяться письмові пояснення. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що 04.01.2008 р. між позивачем та відповідачем 1 було укладено кредитний договір № Ф-1, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 170000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 5.3.3. кредитного договору визначено, що банк має право відступити право вимоги за цим договором з наступним повідомленням позичальника протягом 5 днів моменту укладення договору з цього приводу про особу нового кредитора. 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до відповідача 2 перейшло право вимоги за кредитним договором № Ф-1 від 04.01.2008 р. 20 грудня 2012 року на адресу позивача було направлено повідомлення про відступлення, у якому позивача повідомили про укладення договору про відступлення права вимоги (а.с.8). Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг віднесено факторинг. Згідно з частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. У письмових поясненнях представник третьої особи зазначив, що відповідно до пункту 6 розділу І Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 28.08.2003 № 41 юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Державного реєстру фінансових установ, з урахуванням вимог Положення про внесення інформації щодо фінансових компаній до Державного реєстру фінансових установ та встановлення вимог до облікової та реєструючої системи фінансових компаній, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 5 грудня 2003 року № 152, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1252/8573. Відповідач (код ЄДРПОУ 35326353) внесений до Реєстру фінансових установ та має статус фінансової установи, зокрема має право на здійснення факторингу. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ч. 1 ст. 512 ЦК України). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ст. 517 ЦК України). У судовому засіданні на вимогу ухвали суду, представник відповідача 1 надав оригінал додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 р. укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», який було оглянуто судом. З даного додатку вбачалося, що перехід до нового кредитора прав у зобов'язанні за кредитним договором № Ф-1 від 04.01.2008 р. дійсно відбувся. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення. Згідно з до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що договір про відступлення права вимоги було укладено між сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed