Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON](далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргів за договорами позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошову суму в розмірі 10000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути зазначену позику до 28.02.2014 року, зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних. 18 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошову суму в розмірі 30000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути зазначену позику до 15.03.2014 року, зі сплатою відсотків у розмірі 22% річних. Факт отримання позичальником грошових коштів підтверджується особистим підписом відповідача у розписках. Проте у зазначений строк відповідач борг не повернув. Тому позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, що були отримані відповідачем за договором позики № від 18.10.2013 року у сумі 10000,00 доларів США, що на дату звернення до суду у гривневому еквіваленті становить 269700,00 грн., грошові кошти, що були отримані відповідачем за договором позики №2 від 18.10.2013 року у сумі 30000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку встановлені договором. Судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошову суму в розмірі 10000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути зазначену позику до 28.02.2014 року, зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних (а.с. 6). 18 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошову суму в розмірі 30000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути зазначену позику до 15.03.2014 року, зі сплатою відсотків у розмірі 22% річних (а.с. 7). Станом на день подачі позовної заяви і по теперішній час, відповідач борг позивачу за договорами позики грошей від 18.10.2013 року, оригінали яких було надано в судовому засіданні, не повернув. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталася до відповідача з претензією про повернення боргу, яка залишена без задоволення. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України). Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати (п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість в гривневому еквіваленті станом на 28.02.2017 року, офіційний курс гривні до долару США становить: 1 дол. США = 2705,3672 грн., але позивачем зроблений розрахунок заборгованості за курсом: 2697,00 грн. за 1 долар США, тому суд приходить до висновку про стягнення заборгованості за курсом, який станом на день винесення рішення 10.10.2017 року становить: 1 дол. США = 2655,1695 грн. Таким чином, 10000,00 доларів США * 2655,1695 грн. = 265516,95 грн. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач порушив свої зобов'язання за договорами позики від 18.10.2013 року, тому повинен повернути позивачу борг, а саме: 10000,00 доларів США, що станом на 10.10.2017 року за курсом НБУ становить 265516,95 грн. та суму боргу в розмірі 30000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики від 18.10.2013 року, тому має повернути позивачу грошові кошти, але оскільки позивачем надано невірний розрахунок заборгованості відповідно до офіційного курсу НБУ, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 2955,16 грн. (265516,95 грн.+30000,00 грн.=295516,95 грн.*1%).

Outcome: partial