Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Чернігівського національного технологічного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з індексацією в сумі 62 561 грн 87 коп. Позов обґрунтований тим, що 28 травня 2015 року [PERSON] була звільнена з роботи в звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак остаточного розрахунку з нею в день звільнення не проведено. [PERSON] вказує на те, що відповідачем було визнано факт недонарахування їй заробітної плати в сумі 477,05 грн., яку було їй виплачено 12.08.2015 року, що підтверджує несвоєчасність повного розрахунку при звільненні. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.12.2015 року стягнуто з Чернігівського національного технологічного університету на користь [PERSON] недоотриманих грошових коштів в сумі 5 169,54 грн., тобто в судовому порядку встановлено факт порушення прав позивача, а саме ненарахування належної заробітної плати під час звільнення. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до Чернігівського національного технологічного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.12.2015 року підтверджено факт недонарахування відповідачем заробітної плати, яка в порушення си.116 КЗпП України не була виплачена в день звільнення, що є підставою для стягнення з Чернігівського національного технологічного університету середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представники Чернігівського національного технологічного університету просили відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 27 травня 2016 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2016 року. Позовні вимоги [PERSON] задоволені. Стягнуто з Чернігівського національного технологічного університету на користь [PERSON] 59 832 грн. 90 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 2 728 грн. 97 коп. індексації, а всього 62 561 грн. 87 коп. Стягнуто з Чернігівського національного технічного університету на користь [PERSON] 1313 грн. 78 коп. судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу Чернігівського національного технологічного університету задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 27 травня 2016 року скасовано та направлено справу до апеляційного суду на новий розгляд. При цьому, в ухвалі суду касаційної інстанції зазначено, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, стягуючи індексацію за період з 29 травня 2015 року по 01 грудня 2015 року, виходив з розрахунку наданого позивачем, однак не вказав статистичні дані, чи перевищувала поріг індексації величина індексу споживчих цін відповідно до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з якою індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%, не звернувши уваги, що розрахунок індексації наданий позивачем зроблений невірно, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, з тих сум, які не були своєчасно виплачені, що встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2015 року. Таким чином, апеляційний суд не виконав своїх обовязків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України та дійшов передчасного висновку щодо правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи №750/10087/15-ц за позовом [PERSON] до Чернігівського національного технологічного університету про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при звільненні з індексацією, оскільки [PERSON] при звільненні були здійснені всі виплати нарахованих сум. З таким висновком суду першої інстанції погодитись повністю апеляційний суд не може, з огляду на таке. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, наступні обставини справи. Наказом директора відокремленого структурного підрозділу «Коледж транспорту та компютерних технологій» Чернігівського національного технологічного університету № 73-ос від 28 травня 2015 року звільнено [PERSON], заступника директора з навчально-методичної роботи, з 28 травня 2015 року у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Повного розрахунку з позивачем в день звільнення не проведено. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 серпня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до відокремленого структурного підрозділу «Коледж транспорту та компютерних технологій» Чернігівського національного технологічного університету» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 серпня 2015 року. Провадження у справі за позовом [PERSON] до відокремленого структурного підрозділу «Коледж транспорту та компютерних технологій» Чернігівського національного технологічного університету» закрито, у звязку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Чернігівського національного технологічного університету про поновлення на роботі, стягнення грошових коштів, середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Стягнуто з Чернігівського національного технологічного університету на користь [PERSON] недоотримані грошові кошти в розмірі 5 169 грн 54 коп. В іншій частині позову відмовлено. У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, у якому просила стягнути з Чернігівського національного технологічного університету середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2015 року по 12 лютого 2016 року з індексацію за період з 29 травня 2015 року по 01 грудня 2015 року в загальному розмірі 62 561 грн 87 коп. На виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2015 року, 09 березня 2016 року Чернігівським національним технологічним університетом було перераховано [PERSON] 5 159 грн 54 коп. недоотриманої заробітної плати. Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] з вини Чернігівського національного технологічного університету нею було недоотримано грошові кошти в розмірі 5 169,54 грн., що встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2015 року. Зазначене судове рішення набрала законної сили і згідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиціальним при вирішенні цього спору. Відтак, [PERSON] має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Згідно розрахунку, наданого позивачем, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2015 року по 12 лютого 2016 року становить 59 832,90 грн. Отже, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України [PERSON] надала суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тоді як відповідач вказаний розрахунок належними і допустимими документальними доказами не спростував, не навів власного розрахунку. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 59 832,90 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 95 КЗпП України та ст.34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Частиною 1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, і які не мають разового характеру. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, до обєктів індексації не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Перевіряючи доводи скарги, апеляційний суд враховує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю природою не вважається заробітною платою, а є санкцією за невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог ст.116 КЗпП України, тому позовні вимоги в частині стягнення індексації за період з 29 травня 2015 року по 01 грудня 2015 року є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є об'єктом індексації. Таким чином, рішення суду першої інстанції, на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з Чернігівського національного технологічного університету на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 59 832 грн. 90 коп. (сума без відрахування обовязкових платежів та зборів). Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню на суму 59 832,90 грн (що становить 95,64 % від 62 561,87 грн), у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачем витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та апеляційний розгляд справи, то відповідно з Чернігівського національного технологічного університету на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1256,50 грн. (598,33 грн. (625,61 грн. х 95,64% : 100%) за розгляд справи судом першої інстанції + 658,17 грн. (598,33 грн. х 110%) за апеляційний розгляд справи).

Outcome: partial