Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсним рішення Любомльської міської ради №24/39 від 25.09.2012 року про надання [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] площею 0,0588 га і визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину №739 від 25.05.2016 року про перехід цієї ділянки до [PERSON] Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що на присадибній земельній ділянці земель комунальної власності по [ADDRESS] розташований двоквартирний житловий будинок. Власником квартири №2 є позивач та члени її сім'ї; власником квартири №1 - відповідач, яка набула цю квартиру і присадибну земельну ділянку за цією адресою в 2016 році в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON] На належній відповідачу земельній ділянці знаходяться господарські будівлі та споруди, призначені для обслуговування квартири №2, а саме: сарай в 1978 році на підставі ордера був переданий матері позивача - [PERSON] для обслуговування квартири №2, а також гараж, на який чоловікові позивача було надано дозвіл на будівництво, а згодом - вирішено його узаконити. Спірна земельна ділянка без погодження власників квартири №2 і незважаючи на заяву позивача про непогодження із схемою розподілу присадибних ділянок через знаходження на ній належних власникам квартири №2 господарських будівель була передана у власність [PERSON] рішенням Любомльської міської ради від 25.09.2012 року №24/39. Вважає, що колишня власниця квартири №1 [PERSON] незаконно захопила належну сім'ї позивача частину земельної ділянки під їх сараєм і гаражем як складових їх квартири, незаконно приватизувала і зареєструвала своє право власності на цю земельну ділянку без погодження сусідів, чим було позбавлено можливості користуватися належним їм майном(сараєм і гаражем). Позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали з наведених у ньому підстав. Представник також вказав, що про факт приватизації [PERSON] земельної ділянки позивач дізналась лише в 2017 році, тому вважає строк позовної даності для звернення до суду не пропущеним. Просили позов задовольнити. Треті особи [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав. Вказали, що в 2011 році отримали лист Любомльської міської ради, яким громадянці [PERSON] по питанню приватизації земельної ділянки було рекомендовано звернутись до суду, тому про подальшу передачу останній у власність спірної земельної ділянки їм нічого відомо не було, погодження на приватизацію цієї ділянки вони не надавали. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, свої права та інтереси доручила представляти представнику [PERSON] згідно укладеного договору про надання правової допомоги. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Вказала, що рішенням Любомльської міської ради від 27.08.2010 року було затверджено проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови і надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Мати її довірительки - [PERSON] скористувалась своїм правом і в установленому порядку та без порушення закону виготовила документацію на відведену їй земельну ділянку з дотримання визначених рішенням міської ради меж. Дана земельна ділянка перейшла у спадок [PERSON] на законних підставах. Позивач [PERSON] своїм правом на виготовлення документації на відведену їй земельну ділянку знехтувала. Тобто уже в 2010 році позивач знала про розподіл земельної ділянки між власниками квартир по [ADDRESS], а оспорюване рішення від 25.09.2012 року є лише похідним. У зв'язку із цим просила відмовити в задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення Любомльської міської ради від 25.09.2012 року за пропуском строку позовної давності, а в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину - за безпідставністю заявлених вимог. Представник Любомльської міської ради як відповідач в судове засідання не з'явився. Міський голова в канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника ради, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Із технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS], виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 30.03.1992 року, встановлено, що цей житловий будинок був віднесений до комунального фонду, його власником було Любомльське виробниче управління житлово-комунального господарства. Будинок складається із двох квартир, загальною площею 82,5 м2, житловою - 53,4 м2. Серед наявних дворових споруд значиться один сарай під літерою Б1. З копії ордера №21 від 30.01.1978 року вбачається, що він виданий [PERSON] у складі сім'ї з 4-х осіб на право проживання в будинку [ADDRESS], що складається із 2-х кімнат, 1-ї кухні, 1-го сараю, 1-ї кладової. Житлова площа становить 28 м2. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER]. Рішенням Любомльської міської ради від 28.03.2002 року №21/23 [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража на прибудинковій території житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Любомльської міської ради від 26.03.2002 року №47 вирішено узаконити раніше побудований гараж [PERSON] на прибудинковій території житлового будинку по [ADDRESS]. Постановою начальника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Любомльської райдержадміністрації від 09.04.2002 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.97 КУпАП за самовільне ведення будівництва господарської споруди поблизу житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 26.09.2007 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 26.09.2007 року №82, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.11.2007 року позивач [PERSON] та члени її сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON], дана квартира складається із 2-х кімнат, кухні, коридору, вбудованої шафи. Із матеріалів справи встановлено, що власником квартири [ADDRESS] була [PERSON], яка їй належала на підставі посвідченого в нотаріальному порядку договору купівлі-продажу від 13.04.1992 року та рішення Любомльського районного суду від 05.05.2006 року, і зареєстрована в установленому порядку в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 29.06.2006 року. Загальна площа квартири - 39,7 м2, житлова площа - 25,6 м2. Згідно із технічним паспортом, виданим 19.06.2006 року на ім'я [PERSON], належна їй квартира складається із 2-х кімнат, кухні, коридору, вбудованої шафи. Рішенням Любомльської міської ради від 28.03.2002 року №21/14 [PERSON] надано дозвіл на будівництво господарської споруди площею 30 м2 на прибудинковій території по [ADDRESS]. Прийнятим у відповідності до ст.ст.12, 42, 116, 118, 120, 121, 158, 159, 186 ЗК України рішенням Любомльської міської ради від 27.08.2010 року №43/54 відмінено рішення виконавчого комітету Любомльської міської ради від 26.03.2002 року №47 та рішення Любомльської міської ради від 28.03.2002 року №21/14 як такі, що суперечать чинному законодавству. Як слідує зі змісту цього рішення, при його прийнятті на підставі правовстановлюючих документів, технічної документації було виявлено, що всі розміщені по [ADDRESS] господарські будівлі побудовані з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, відсутня згода інших співвласників та підприємства з утримання житла Любомльського ВУЖКГ на будь-яку будівлю або споруду. Власників квартир зобов'язано перенести тимчасові будівлі і споруди на земельні ділянки згідно проекту розподілу до 01.01.2012 року. Цим же рішенням затверджено проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови по [ADDRESS] загальною площею 0,01132 га, з яких: - квартира №1 громадянки [PERSON] площею 0,0588 га; - квартира №2 спільної сумісної власності громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] площею 0,0516 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0588 га з накладенням постійного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування водопроводу та каналізаційного колектору, який проходить через земельну ділянку, та строкового сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки квартири №2 до моменту влаштування під'їзду згідно проект розподілу, але не більше одного року з дня реєстрації сервітуту. Термін дії рішення та вимог встановлено упродовж одного року. На підставі заяви [PERSON] від 29.07.2011 року рішенням Любомльської міської ради від 28.09.2011 року №10/17 термін дії вищевказаного рішення від 27.08.2010 року в частині терміну його дії продовжено до 27.08.2012 року. Любомльська міська рада листом від 16.12.2011 року проінформувала [PERSON] та [PERSON] про затвердження проекту розподілу території по [ADDRESS] між двома квартирами і надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність відповідно до ст.121 ЗК України(шляхом безоплатної приватизації). Оскільки власники квартири №2 не погоджуються із схемою розподілу присадибної ділянки, міською радою рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом щодо реалізації конституційного права безоплатної приватизації земельної ділянки для обслуговування квартири. Рішенням Любомльської міської ради від 25.09.2012 року №24/39 затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибну ділянку) по [ADDRESS] та цю земельну ділянку площею 0,0588 га передано [PERSON] у власність. На підставі цього рішення органу місцевого самоврядування за [PERSON] оформлено право приватної власності на вказану земельну ділянку і 06.09.2013 року здійснено її державну реєстрацію державним реєстратором реєстраційної служби Любомльського районного управління юстиції [PERSON] і 10.09.2013 року видане свідоцтво про право власності серії [NUMBER]. [INFO] [PERSON] померла, що встановлено на підставі копії свідоцтва серії [NUMBER]. Копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2016 року стверджено, що відповідач [PERSON] набула у власність в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] спірну земельну ділянку площею 0,0588 га по [ADDRESS]. З аналогічних підстав відповідач [PERSON] також стала власником квартири за цією ж адресою, що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2016 року. Із матеріалів справи встановлено, що позивач неодноразово зверталась як в Любомльську міську раду, так і в різні контролюючі органи з приводу незаконності надання [PERSON] у власність спірної земельної ділянки і передачу цієї земельної ділянки у власність членам її сім'ї з мотивів знаходження на ній належних їм господарських споруд(сараю і гаража). Із відповіді Любомльської міської ради від 30.08.2017 року слідує, що позивач правовстановлюючих документів на ці господарські будівлі, які не є капітальними, не надала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що допомагав чоловікові позивача будувати господарську споруду, яка на даний час знаходиться на земельній ділянці відповідача. Свідок [PERSON] суду показала, що про приватизацію спірної земельної ділянки дізналась від позивача, яка є її сусідкою, нещодавно. Підтвердила факт будівництва господарської будівлі на цій земельній ділянці стороною позивача, у тому числі, свідком [PERSON] та наявність конфліктних відносин із попереднім власником [PERSON] Первинним предметом спору у даній справі є рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність громадянці [PERSON], яке позивач вважає незаконним з підстав знаходження на цій земельній ділянці належних їй і членам її сім'ї господарських споруд(сараю та гаража) і відсутність їхнього погодження меж присадибної ділянки. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності …. органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У справі встановлено, що будинок по [ADDRESS], який складається із двох самостійних квартир, не має статусу багатоквартирного, оскільки згідно із Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. Позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу та судового рішення. Відповідно до ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Спірна земельна ділянка на момент винесення оскаржуваного рішення відносилась до земель житлової та громадської забудови Любомльської міської ради і передавалась [PERSON] у власність в порядку відведення. За змістом ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Зокрема, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) … у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. При цьому норми ЗК України не передбачають такої безумовної підстави для відмови у затверджені проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність як відсутність погодження суміжного землекористувача цієї земельної ділянки. Доказів перебування в користуванні позивача земельної ділянки в порядку ст.123 ЗК України із визначенням її меж суду не надано. Із досліджених доказів встановлено, що на прибудинковій території по [ADDRESS] розташовані некапітальні господарські будівлі, у тому числі, які будувались як зі сторони позивача(гараж), так і зі сторони відповідача(сарай). Про наявність цих споруд Любомльській міській раді було відомо, про що свідчить прийняте нею рішення від 27.08.2010 року №43/54, яким як такі, що суперечать чинному законодавству відмінені рішення від 26.03.2002 року №47 про узаконення раніше побудованого [PERSON] гаражі і рішенням від 28.03.2002 року №21/14 про надання [PERSON] дозволу на будівництво господарської споруди площею 30 м2. Зазначене рішення Любомльської міської ради від 27.08.2010 року №43/54 не скасовувалось та не відмінялось і на сьогоднішній день є чинним. Щодо сараю, який значиться у технічному паспорті від 30.03.1992 року під літерою Б1, який виготовлений на замовлення Любомльського ВУЖКГ, то він був складений на будинок по [ADDRESS] в цілому і не свідчить про віднесення цього сараю саме до квартири №2. Технічний паспорт на ім'я позивача [PERSON] також не підтверджує належність цього сараю до належної останній квартири. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 статті 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, відсутність правовстановлюючих документів на господарські споруди(гараж і сарай), які при цьому не є капітальними, не свідчить про порушення права позивача прийнятим Любомльською міською радою рішенням від 25.09.2012 року. Інших доказів чи мотивів, які б підтверджували факт порушення прав позивача як землекористувача, суду не наведено і не підтверджено. Згідно із ч.1 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ч.3 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Згідно із ч.5 ст.158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Статтею 159 ЗК України визначено порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування. У справі встановлено, що з огляду на постійні звернення громадян, які проживають у квартирах №1 та №2 по [ADDRESS], до правоохоронних органів, міської ради про неможливість використання спільної прибудинкової території, рішення від 27.08.2010 року №43/54 Любомльською міською радою приймалось у тому числі в порядку ст.ст.158, 159 ЗК України. Цим рішенням затверджено проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови за вказаною адресою пропорційно площі квартир відповідно до статті 120 ЗК України; проект відповідає ДБН, погоджений до затвердження начальником відділу містобудування, архітектури та ЖКГ райдержадміністрації(№63 від 11.08.2010 року), забезпечує раціональне використання кожної із ділянок. Як зазначалось вище, вказане рішення міської ради на сьогоднішній день жодною із сторін, інтересів яких воно стосується, не оскаржувалось в порядку ч.5 ст.158 ЗК України і є чинним. Таким чином, з огляду на викладене вбачаються достатні і обґрунтовані підстави вважати, що Любомльська міська рада при прийнятті рішення «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 25.09.2012 №24/39, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS], діяла на підставах та в межах визначених Земельним кодексом України, реалізовуючи надані їй в сфері земельних відносин повноваження із врахуванням відсутності визначених законом підстав для відмови у передачі в приватну власність цієї земельної ділянки, а відтак підстави для визнання його недійсним відсутні. Вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 25.05.2016 року №739 є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого спадкодавець набула права власності на майно, яке увійшло до складу спадщини, тому задоволенню дана вимога також не підлягає. Наведене є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. У зв'язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed