Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

У лютому 2011р. [PERSON], в інтересах якої на підставі довіреності діяв [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], у якості третьої особи зазначала Громадську організацію «Товариство співвласників гаражів «Анастасія» про визнання договору дарування гаражу недійсним. Позов мотивовано тим, що 11 серпня 2008р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування гаражу №21 в Автогаражному кооперативі «Звязник» (на час подачі позову «Обєднання співвласників гаражів «Анастасія»). Підставою для укладення договору було рішення Північно Донбаського постійно діючого Третейського суду від 23.04.2008р. у справі 119/08, згідно з яким за [PERSON] було визнано право власності на спірний гараж. Це рішення було скасоване ухвалою від 05.02.2009р., а рішенням від 17.02.2009р. у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності на спірний гараж було відмовлено. Таким чином, не існує рішення Північно Донбаського постійно діючого Третейського суду, яке було підставою для реєстрації права власності на спірний гараж та укладення договору дарування цього гаражу. [PERSON] не мала права розпоряджатись спірним гаражем, оскільки 23.09.1999р. вона подала заяву про вихід з АГК «Звязник» та вийшла з його складу, передавши своє право на пай [PERSON]. 23.09.1999р. [PERSON] була видана членська книжка №21 кооперативу «Звязник», вона добросовісно виконувала обовязки члена кооперативу, сплачувала внески з вересня 1999р. по жовтень 2008р. до припинення автогаражного кооперативу «Звязник». Відповідно до ст. 3.1 Статуту та рішення загальних зборів обєднання власників гаражів «Анастасія» від 06.12.2009р. вона, позивачка, є членом цього обєднання. При ліквідації автогаражного кооперативу «Звязник» майнових претензій до його членів не виникло, тобто вона стала власником гаража №21 у жовтні 2008р.. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] вимагають від неї звільнити спільний гараж, оскільки вважають, що за договором дарування власницею спірного гаражу є [PERSON]. Однак, на думку позивачки, [PERSON] втратила право на розпорядження спірним гаражем, оскільки після виходу із складу учасників автогаражного кооперативу «Звязник» передала пай їй і відповідно до ст.ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України вона, як власник, володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 липня 2011 року позов задоволено, визнано недійсним договір дарування гаражу №21 в автогаражному кооперативі «Звязник», укладений 11 серпня 2008р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі під №1-7942. У апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального законодавства, невірне застосування законодавства України, неповне зясування обставин справи. В обґрунтування скарги привела наступні доводи. Звертаючись до суду [PERSON] вважала, що договором дарування порушені її права. Проте, з набранням законної сили рішенням Апеляційного суду Донецької області від 01.12.2010р. по справі 22ц-20866, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.05.2011р. по справі №2-2817/10, з протоколів засідань членів правління ТВГ «Анастасія» №7 від 26.12.2009р. та №22 від 15.01.2014р. вбачається, що ні [PERSON] ні [PERSON] не передавали у користування зазначений гараж та не укладали щодо нього ні з ким ніяких угод. Таким чином, позивачка не мала ніякого відношення до договору дарування, що нею оспорювався та до гаражу №21 в автогаражному кооперативі. Тому висновок суду про наявність підстав для захисту прав [PERSON] у обраний нею спосіб є необґрунтованим. Крім того, в порушення основних засад судочинства, визначених ст. 129 Конституції України, вона не була повідомлена про розгляд справи, у якій вирішувалось питання щодо її прав, таким чином судом не було і не могло бути враховано всі обставини справи та не досліджено всі докази, які могли б вплинути на обєктивне та справедливе рішення суду. У звязку із смертю позивачки [PERSON], що настала 01 лютого 2012р. та смертю відповідачки [PERSON], що настала 28 грудня 2013р., ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 червня 2016р. залучено до участі у справі правонаступників позивачки [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], правонаступника В засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні. Правонаступник позивача [PERSON] [PERSON] пояснила, що вона не має власної думки щодо розгляду справи, оскільки їй не відомо про обставини володіння чи користування [PERSON] гаражем, також пояснила, що вона повідомила про виклик до суду [PERSON] та [PERSON], які є племінниками померлої [PERSON], у даний час виїхали із м. Краматорська, та які також не володіють інформацією щодо предмету спору. Згідно ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача адвоката [PERSON], правонаступника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір дарування гаража №21 в автогаражному кооперативі «Звязник», укладений 11.08.2008р. між [PERSON] та [PERSON], суд виходив із того, що вказаний гараж належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Північно Донбаського постійно діючого Третейського суду від 23.04.2008р., однак це рішення було скасоване ухвалою Північно Донбаського постійно діючого Третейського суду від 05.02.2009р. у звязку з нововиявленими обставинами, таким чином не існує рішення, що було підставою для реєстрації права власності на спірний гараж та укладання договору дарування цього гаража. Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки суд дійшов його без врахування фактичних обставин справи та вимог процесуального закону. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звертаючись із позовом, представник [PERSON] [PERSON], що діяв в її інтересах на підставі довіреності, посилався на те, що оспорюваним договором дарування гаража, укладеним між [PERSON] та [PERSON] порушені права [PERSON], яка вважає себе власником цього гаража, оскільки 23.09.1999р. [PERSON] вийшла з автогаражного кооперативу «Звязник» та передала своє право на пай [PERSON], крім того, [PERSON] була видана членська книжка кооперативу «Звязник», вона добросовісно виконувала обовязки члена кооперативу, сплачувала внески з вересня 1999р. по жовтень 2008р.. До позовної заяви була додана незавірена фотокопія членської книжки №21 автогаражного кооперативу «Звязник» та копії рішень Північно Донбаського постійно діючого Третейського суду від 23 квітня 2008р., яким визнано право власності на гараж за [PERSON] та зобовязано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні гаражем і звільнити його, від 17 лютого 2009р., яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на гараж. [PERSON] стороною у вказаних справах не була. Будь яких доказів щодо укладення угоди про передачу права на пай від [PERSON] до [PERSON] не надано. Суд у рішенні взагалі не зазначив, яке відношення має позивачка до спірного гаража та керувався нормами ЦПК України, не зазначивши жодної норми матеріального закону, якими визначені підстави визнання угод недійсними. Оскільки [PERSON] не надала доказів про те, що вона правомірно володіє чи користується вказаним гаражем, а незавірена фотокопія членської книжки №21 автогаражного кооперативу «Звязник» таким доказом не являється, вона не була стороною оспорюваного договору дарування гаража, суд безпідставно прийшов до висновку про задоволення її позову. Крім того, суд розглянув справу без участі відповідача [PERSON], при цьому у справі відсутні докази про те, що вона була повідомлена про час та місце розгляду справи. Із доданої до апеляційної скарги копії рішення апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2010р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування гаража недійсним та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні гаражем вбачається, що [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання договору дарування гаража недійсним, при цьому позов ним заявлявся з підстав того, що право власності [PERSON] на гараж №21 в автогаражному кооперативі «Звязник» виникло на підставі рішення Північно Донбаського постійно діючого Третейського суду, яке в подальшому було скасоване. Позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні гаражем задоволено, зобовязано [PERSON] звільнити гараж №21, розташований в автогаражному кооперативі «Звязник» у м. Краматорську. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2011р. касаційна скарга [PERSON] була відхилена, рішення апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2010р. залишено без зміни. Із ухвали вбачається, що вказана справа розглядалась судами неодноразово та в ході її розгляду ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2009р. до участі у справі у якості співвідповідача за позовом [PERSON] була залучена [PERSON], а ухвалою цього суду від 19 квітня 2010р. до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача було залучено громадську організацію «Обєднання власників гаражів «Анастасія»». Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2010р., що набуло чинності, встановлено, що рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради №557 від 10 грудня 1997р. затверджено список членів автокооперативу «Звязник» на одержання земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів в районі автостоянки «Краматорськ -1», до вказаного списку внесена [PERSON] відповідно до її заяви. [PERSON] є членом автогаражного кооперативу «Звязник», у якому нею побудований гараж №21. Будь які угоди стосовно гаражу №21 в автогаражному кооперативі «Звязник» ні з [PERSON], яка нібито передала в оренду зазначений гараж [PERSON], ні із [PERSON] [PERSON] не укладала. За даними кооперативу, гараж до теперішнього часу рахується за [PERSON]. У даній справі 26 січня 2011р. [PERSON], від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON], просила визнати договір дарування гаража, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, зазначаючи, що вона, [PERSON] є власником гаража, оскільки [PERSON] у 1999р. передала їй свій пай та вийшла з автогаражного кооперативу. Будь яких доказів на підтвердження виходу [PERSON] з кооперативу та передачі паю [PERSON] не надано. До апеляційної скарги додано копію протоколу №2 засідання правління Товариства володільців гаражів від 15 січня 2014р., на якому прийнято рішення про виключення із складу товариства [PERSON] у звязку із її смертю та прийняття членом товариства її дочки [PERSON]. З врахуванням викладеного, оскільки позивачкою у даній справі не було надано доказів правомірного володіння чи користування гаражом та порушення її законних прав укладанням договору дарування гаражу між [PERSON] та [PERSON], рішення суду слід скасувати та у задоволенні позову відмовити. Згідно з п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: dismissed