Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до районного суду з даною заявою. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті її матері [PERSON] відкрилась спадщина. Вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено, оскільки з поданих документів не можливо встановити ступінь спорідненості з спадкодавцем. На підтвердження родинних відносин нею зроблені запити та подані суду документи, що підтверджують їх рідство. Через дані розбіжності вона не може отримати свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. У зв`язку з цим, заявник змушена звернутися до суду із вказаною заявою щодо встановлення факту, яке має юридичне значення. Вказала також, що вона є єдиним спадкоємицею Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, вважає своє право порушеним та підлягає захисту шляхом визнання права власності на спадкове майно. Просила суд встановити факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання 19.02.2021 [PERSON] не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутноті, подану заяву підтримала. Просила заяву задоволити. У судове засідання 19.02.2021 представник Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст.19,274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України, судом розглядаються справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області). За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. У першу чергу спадкують діти, батьки та дружина спадкодавця. [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Цебрової Л.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, що підтверджено копією спадкової справи до майна померлої [PERSON] . З матеріалів справи, поданих заявником доказів вбачається, що інших спадкоємців, які звернулися із заявою про прийняття спадщини, до майна померлої, або які проживали або були зареєстровані з померлою на день її смерті, також не встановлено і при розгляді справи, не повідомлено про їх наявність заявником. Постановою приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Цебрової Л.М. від 03 лютого 2020 року №13/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки з поданих документів не можливо встановити ступінь рідства. З поданих позивачем документів встановлено, що у повторному свідоцтві про народження № [NUMBER] [PERSON] , виданого ЗАГС м.Боярка 25 червня 1962, запис №99 від 20 квітня 1962 року вказано у графі «мати» - [PERSON] . У Києво-Святошинському відділу державної РАГС ГТУЮ у Київській області не виявлено актового запису про її народження, але в листі вказано, що є зареєстроване народження [PERSON] - [INFO] , місце народження - [ADDRESS] , мати вказана - [PERSON] . Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] (№ [NUMBER] від 24 червня 1962 року, видане Боярським РАЦС, актовий запис №104), після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON] . 30 листопада 1985 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] у відділі РАЦС Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». У свідоцтві про право власності на житло, виданого 04 листопада 2002 року Органом приватизації Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, вказано, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить: [PERSON] - Ѕ частина та [PERSON] - Ѕ частина. Частиною 1 ст.319 ЦПК України встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1, 7 постанові № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. З матеріалів справи вбачається, що підтвердження факту родинних відносин необхідне [PERSON] для оформлення спадкових прав щодо майна померлої матері. В ході дослідження матеріалів справи та перевірки їх доказами суд прийшов до висновків, що знайшли своє підтвердження наступні факти [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] . Зазначені факти підтверджується наявними у справі доказами, в тому числі довідкам, копіями актових записів, дослідженими судом під час розгляду справи, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами цивільної справи. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявниця у інший спосіб не може довести факт родинних відносин і зазначені обставини перешкоджають подальшому оформленню нею спадкових прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню в цій частині. Позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування не підлягають до задоволення, оскільки по суті є передчасними. Так, з постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину вбачається, що підставою для відмови є не відсутність права у позивача на спадкування, відсутність правовстановлюючих документів, а відсутність документально підтвердженого рідства зі спадкодавцем. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги рекомендації Верховного суду України, викладені у Постановах Пленуму № 5 від 31.03.1995 року «Про судову, практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» та № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітлених у листі 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13,

Outcome: partial