Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Старлінг ком» (далі по тексту - відповідач) про припинення трудових відносин та стягнення грошових коштів при звільнення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 23 березня 2017 року по 25 червня 2020 року, [PERSON] , знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Сіті Мейкінг» на посаді юрисконсульт. 25 червня 2020 року позивач звільнилася з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, зазначене підтверджується записами у трудовій книжці. Згідно з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у ТОВ «Сіті Мейкінг» змінилася назва на ТОВ «Старлінг Ком». Згідно витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, дані щодо звільнення позивача відсутні, фактично на сьогоднішній день вона являється працівником компанії ТОВ «Старлінг Ком». В порушення норм КЗпП України, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не виплатив заробітну плату за 4 (чотири) місяці 2020 року, а саме: за частину березня, квітень, травень та червень місяць 2020 року. Загальний розмір заборгованості складає 42285,00 грн. На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на мою користь за час затримки розрахунку складає 96816,00 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 139101,00 грн., яка включає в себе заборгованість із заробітної плати в сумі 42285,00 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 96816,00 грн. Ухвалою від 26.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду повідомлений належним чином. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками відповідачу направлено рекомендованим листом, проте на адресу суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній». Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Сіті Мейкінг» змінено назву на ТОВ «Старлінг Ком». Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 23 березня 2017 року по 25 червня 2020 року, [PERSON] , знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Сіті Мейкінг» на посаді юрисконсульт. 25 червня 2020 року [PERSON] звільнена з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці. Разом з тим, з витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що дані щодо звільнення позивача відсутні, тому фактично на даний час [PERSON] являється працівником компанії ТОВ «Старлінг Ком». Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165). З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації щодо позивача як працівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чин іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника(ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП). Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не виплатив заробітну плату за 4 місяці 2020 року, а саме: за частину березня, квітень, травень та червень місяць 2020 року. Загальний розмір заборгованості складає 42285,00 грн., в тому числі: за березень 2020 року - 7384,16 грн.; за квітень 2020 року -12384, 16 грн.; за травень 2020 року-12384,16 грн.; за червень 2020 року (період роботи з 01.06.2020 по 25.06.2020-18 робочих днів) -10132,50 грн. Інформація про розмір заробітної плати за місяць, підтверджується «Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування». Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи вказані вимоги Порядку, розрахунок невиплаченої заробітної плати відповідачем позивачеві за період з 20.03.2020 року по 11.11.2020 року (день звернення до суду) повинен здійснюватись таким чином: середня заробітна плата за січень та лютий 2020 року - 12404,59 грн.; середньоденна заробітна плата за січень та лютий 2020 - 605,10 грн., число робочих днів у період з 20.03.2020 року по 11.11.2020 року - 160 днів; сума середньої заробітної плати за період з 20.03.2020 року по 11.11.2020 року - 96816,00 грн. Отже, виходячи з наведеного позивачем розрахунку, який перевірений судом, розмір заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати за період з 20.03.2020 року по 11.11.2020 року становить 96816,00 грн. Відповідач, своєю бездіяльністю, яка виразилася у невжитті заходів для повідомлення Пенсійного Фонду про звільнення позивача, були порушені трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідачем порушено права позивача на припинення трудового договору та отримання заробітної плати, то позовні вимоги про визнання припиненними трудових відносин з відповідачем, визнання позивача звільненим та стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати у сумі 139101,00 грн. підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved