Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача, зменшивши позовні вимоги, посилалась на ті обставини, що її чоловік - [PERSON] , померлий [INFO] , був наймачем квартири [ADDRESS] . Як зазначає [PERSON] , до своєї смерті її чоловік - [PERSON] , померлий [INFO] , мав намір зареєструвати її за вищевказаною адресою, як члена його сім`ї, у зв`язку із чим він звернувся до відповідача - [PERSON] , який також зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , із відповідною заявою. Утім, як вказує [PERSON] , ані її чоловікові, ані їй особисто жодних відповідей від [PERSON] щодо надання згоди на реєстрацію [PERSON] не надходило. У зв`язку із чим [PERSON] звернулась із зменшеними позовними вимогами до суду, у яких просила: 1) визнати неправомірними дії [PERSON] у ненаданні відповіді з приводу реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ; 2) визнати неправомірними дії [PERSON] у створенні їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] ; 3) стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно моральну шкоду, понесену у результаті створених їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень; 4) стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду, що була викликана особистими неправомірними діями [PERSON] , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка - [PERSON] , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень; 5) стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень. Від представника [PERSON] , який діє у власних інтересах та інтересах [PERSON] на підставі довіреності, - [PERSON] - надійшов відзив на заявлені позовні вимоги [PERSON] , у якому сторона просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не указано способу захисту її порушених суб`єктивних прав та інтересів, що полягають у ненаданні [PERSON] відповіді з приводу реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] взагалі зверталась до [PERSON] із заявою щодо її реєстрації у квартирі. Представник [PERSON] вважає, що у [PERSON] немає правових підстав користуватись квартирою [ADDRESS] , що є основною підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог, у тому числі й щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та солідарного стягнення з відповідачів моральної шкоди. Крім того, представник зазначає, що [PERSON] був вселений разом із неповнолітнім сином до спірної квартири за рішенням суду. За свого життя [PERSON] із вимогами до відповідачів щодо стягнення моральної шкоди, пов`язаної із створенням йому перешкод у користуванні майном, до відповідачів не звертався, що також, на думку сторони відповідача, унеможливлює задоволення відповідних заявлених вимог. Жодних доказів на підтвердження завданої [PERSON] матеріальної шкоди, що була викликана, як зазначає позивач, особистими неправомірними його діями, що полягала у понесених [PERSON] витратах на лікування та поховання [PERSON] , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, стороною позивача також не надано. Позивач [PERSON] правом подачі відповіді на відзив не скористалась. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від представника особи, надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] (що діє у своїх інтересах та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності) у відкрите судове засідання не з`явилися, але від представника [PERSON] - [PERSON] - , надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, - суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Слов`яносербського районного управління юстиції у Луганській області 22 липня 2011 року, 22 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі №2/891/11, зокрема, установлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] та його неповнолітньому сину [PERSON] , 1999 року народження, кімнату площею 25,31 кв.м., виділивши у користування [PERSON] кімнату площею 8,23 кв.м., підсобні приміщення залишено у спільному користуванні. Утім, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі №2/891/11 у частині встановлення порядку користування квартирою скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] , що діяв у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовлено. Рішення суду набрало законної сили у встановленому законом порядку. Як було установлено судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цивільної справи №2/891/11, відповідно до відповіді Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 вересня 2009 року №5039/01-20 квартира [ADDRESS] знаходилася у комунальній власності, знаходилась на балансі адміністрації, особовий рахунок був відкритий на [PERSON] , померлу [INFO] . На момент складення даної відповіді особовий рахунок переоформлено не було. Але, згідно із витягом з розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №306/01-06 від 10 липня 2015 року на підставі рішення суду договір найму на квартиру [ADDRESS] було укладено із [PERSON] на дві кімнати житловою площею 34,00 кв.м. на склад сім`ї п`ять осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, із [PERSON] 13 липня 2015 року був укладений відповідний договір за №167/221. Відповідно до ст. 158. ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно із ст. 317 ч. 1, 2 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У той же час, відповідно до ст. 319 ч. 1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 321 ч. 1,2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Суд наголошує, що згідно із ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дійсно, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] знаходилась у зареєстрвоаному шлюбі із [PERSON] , померлим [INFO] . Проте, судом звернуто увагу, що [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували що вона постійно проживала за спірною адресою із чоловіком та вела спільне господарство із ним. Так, відповідно до довідки КП ОМБТІ та РОН від 11 вересня 2008 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. Факт проживання за цією адресою позивачем не заперечувався. Як передбачено ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У матеріалах справи знаходиться заява [PERSON] від 03 жовтня 2014 року, адресована до Державної міграційної служби України в Одеській області, згідно із якою [PERSON] надав свою згоду на проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Але, [PERSON] не надала суду доказів навіть про те, що вона або її чоловік - [PERSON] , померлий [INFO] , звертались до [PERSON] , як до наймача спірної квартири, із заявами про надання їх згоди на вселення до спірного житла, як і не навела суду правових підстав, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання неправомірними дії [PERSON] у ненаданні відповіді з приводу реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Судом звернуто увагу, що [PERSON] також зверталась в інтересах свого чоловіка - [PERSON] - на підставі довіреності із відповідною заявою до компетентних органів щодо укладення договору найму на спірну квартиру, проте, їй було відмовлено через відсутність згоди усіх повнолітніх членів сім`ї, що проживали на указаній площі, що підтверджується листом №К-1845 від 03 грудня 2014 року. Також у матеріалах справи знаходяться заяви [PERSON] до органів прокуратури, МВС України, у яких позивач посилається на те, що як і під час знаходження її чоловіка у місці позбавлення волі, так й під час його звільнення, інші особи, що зареєстровані за адресою у квартирі [ADDRESS] , чинять перешкоди їй та її чоловікові у користуванні майном. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 10 грудня 2015 року. Згідно із матеріалами спадкової справи №128/2016 щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] , із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , що підтверджує її правонаступництво після смерті її чоловіка. Але, суд ще раз зазначає, що [PERSON] не надала доказів на підтвердження наявності правових підстав для її реєстрації у квартирі [ADDRESS] , не довела, що відповідачами завдано їй будь-якої шкоди що унеможливлює також задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дії [PERSON] у створенні їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та похідних вимог про стягнення з [PERSON] та [PERSON] солідарно моральну шкоду, понесену у результаті створених їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень. Також, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду, що була викликана особистими неправомірними діями [PERSON] , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка - [PERSON] , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень. Дійсно, як зазначається у ст. 1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Але, [PERSON] , заявляючи вимогу про відшкодування шкоди, що була викликана особистими неправомірними діями [PERSON] , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка - [PERSON] , не надала доказів, що [PERSON] була заподіяна така шкода, не зазначила яким чином взагалі вона пов`язана із лікуванням та похованням її чоловіка - [PERSON] . Як зобов`язує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, як чітко зобов`язує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у зв`язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні позову стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат присудженню не підлягають.

Outcome: dismissed