Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй на підставі договору дарування від 03 червня 1992 року належить 7/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . З 2013 року у вказаному будинку зареєстрований, але з моменту реєстрації не проживав та не проживає на даний час, відповідач [PERSON] . Оскільки відповідач у зазначеному будинку не проживає, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, останній проживає без реєстрації в [ADDRESS] , то просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належними їй /позивачці/ 7/25 частинами вказаного будинку. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 07 лютого 2019 року встановлено, що [INFO] позивачка [PERSON] померла, у зв`язку з чим ухвалою від 14 лютого 2019 року провадження у справі було зупинено до встановлення її правонаступників. Ухвалою від 02 липня 2019 року провадження у справі поновлено та залучено до участі у справі в якості позивача правонаступника [PERSON] - [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та викладене підтвердила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзив на позов не надав. Вислухавши пояснення позивачки, покази свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору дарування від 03 червня 1992 року належало 7/25 часток житлового будинку [ADDRESS] /а.с. 8,43/. Як вбачається з матеріалів справи /а.с. 6-7,15/, та підтвердила своїми показами в судовому засіданні свідок [PERSON] , у вказаному будинку з 10 вересня 2013 року зареєстрований, але з моменту реєстрації не проживає син [PERSON] відповідач [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 129/2019, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що за життя спадкодавиця склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно [PERSON] і вона /позивачка/, в свою чергу, належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши 10 квітня 2019 року в Бородянську районну державну нотаріальну контору відповідну заяву про прийняття спадщини /а..с. 52-60/. З огляду на зазначене, суд вважає, що оскільки позивачка [PERSON] належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] , інших спадкоємців майна померлої немає, то 7/25 часток житлового будинку [ADDRESS] , які належали [PERSON] , успадкувала позивачка [PERSON] . Враховуючи положення ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, згідно яких власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 9, 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, оскільки, як встановлено зібраними по справі доказами, відповідач, який доводився сином [PERSON] та був відповідно членом її сім`ї, з моменту реєстрації - 10 вересня 2013 року, тобто більше одного року, не проживає у частині вказаного будинку, яка належала [PERSON] , та яку спадкувала після смерті останньої [PERSON] , у добровільному порядку з реєстрації не знімається, крім того ухилився від участі у розгляді справи і жодних заперечень щодо позову суду не надав, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позов, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування 7/25 частинами житлового будинку [ADDRESS] , що належали на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved