Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

У лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , про визнання недійсним договору позики. Заявлені позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 04 червня 2007 року вона отримала державні акти про право власності на земельні ділянки № [ADDRESS] . У 2012 році на вищезазначених земельних ділянках було розпочато будівництво житлового будинку, яке згідно тверджень позивача, здійснював [PERSON] , зокрема, останній проводив будівельні роботи, виготовляв технічну документацію, реєстрував право власності. В подальшому в сім`ї позивачки виникли фінансові труднощі, в результаті чого, 09 грудня 2015 року між [PERSON] , як позичальником, та [PERSON] , як позикодавцем, в простій письмовій формі було укладено договір позики на суму 13 000 000 (тринадцять мільйонів) грн. 00 коп. Того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований в реєстрі за № 5439. Відповідно до п.1.1 договору іпотеки предметом іпотеки є: житловий будинок по [ADDRESS] , житловою площею 111 кв.м., загальною площею 490,3 кв.м., ринковою вартістю 4 525 460 грн. 00 коп.; земельна ділянка площею 0,0405 га з кадастровим номером 8000000000:82:121:0004 по [ADDRESS] , ринковою вартістю 2 923 150 грн. 00 коп.; земельна ділянка площею 0,0414 га з кадастровим номером 8000000000:82:121:0003 по [ADDRESS] , ринковою вартістю 2 988 110 грн. 00 коп. Як вбачається зі змісту вищезазначених договорів позики та іпотеки, оціночна вартість предметів іпотеки є меншою за розмір позики. Представником позивача зазначено, що документи, які встановлюють право власності [PERSON] на предмет іпотеки, а також звіти про оцінку переданого в іпотеку майна, були надані [PERSON] Восени 2017 року з метою виконання своїх грошових зобов`язань позивач разом із своїм чоловіком зайнялась продажем будинку по [ADDRESS] . В процесі проведення демонстрації будинку потенційним покупцям від останніх надходили сумніви щодо невідповідності заявленої площі у 490,3 м. кв. реальній площі будинку. Провівши технічну інвентаризацію і виготовивши технічний паспорт на будинок по [ADDRESS] , позивачка зазначила, що згідно технічного паспорту від 10 листопада 2017 року загальна площа будинку по [ADDRESS] становить 779,3 кв.м., в тому числі 312,4 кв.м. житлової площі, тобто є значно більшою за площу будинку, вказану у вищезазначеному договорі іпотеки, що впливає на вартість предмета іпотека, а відтак - на обсяг реальних зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , що є порушення ст. 18 Закону України «Про іпотеку». Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] не приймала участі у створенні та поданні до відповідних державних органів документів, необхідних для проведення будівельних робіт, введення будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на будинок по [ADDRESS] . Такі документи виготовлялись та надавались [PERSON] нотаріусу для посвідчення договору іпотеки, а тому позивачка вважала, що останній умисно подав документи із зазначенням завідомо заниженої площі та вартості будинку, щоб мати підстави вимагати передання йому в іпотеку земельних ділянок і в подальшому заволодіти таким майном під виглядом задоволення вимог іпотекодержателя. Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] , укладаючи 09 грудня 2015 року із [PERSON] договір позики та договір іпотеки, не мав на меті саме надання останній позики, а мав інший намір - під виглядом позики та її забезпечення прийняти в іпотеку майно позивача за заниженими у документах вартісно-габаритними характеристиками, з метою подальшого звернення стягнення на таке майно, набуття права власності на нього і отримання матеріальної вигоди. На думку позивача, [PERSON] ввів [PERSON] в оману стосовно своїх дійсних намірів - заволодіти майном за заниженою вартістю, які не відповідали закріпленим у договорі намірам - надання позики, що є підставою для визнання недійсним укладеного 09 лютого 2015 року договору позики згідно ст. ст. 229, 230 ЦК України. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила суд визнати недійсним договір позики від 09 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, та судові витрати покласти на відповідача. 06.03.2018 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2018 року було задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову, а саме накладено арешт та заборону проведення реєстраційних дій на житловий будинок по [ADDRESS] , житловою площею 111 кв.м., загальною площею 490,3 кв.м.; на земельну ділянку площею 0,0405 га з кадастровим номером 8000000000:82:121:0004 по [ADDRESS] ; на земельну ділянку площею 0,0414 га з кадастровим номером 8000000000:82:121:0003 по [ADDRESS] . 26.03.2018 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, зазначивши, що заявляючи вимоги про визнання договору позики недійсним, як такого, що був укладений під впливом обману та помилки, позивач не надала суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину [PERSON] ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину чи [PERSON] помилялася щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, правова природа визнання недійсним правочину на підставах ч. 1 ст. 229 та ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є різною і не може одночасно застосовуватися до одних і тих же правовідносин. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. 17.09.2018 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, просили задовольнити заявлений позов. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову про визнання недійсним договору позики. Суд, вислухавши думку осіб, які брали участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 09 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до п. 1 якого позичальник [PERSON] отримала від позикодавця [PERSON] , а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії, які позичальник отримав від Позикодавця до підписання цього договору і зобов`язувався повернути гроші без нарахування відсотків у строк до тридцять першого грудня дві тисячі сімнадцятого року включно. Відповідно до п. 2 вищезазначеного договору Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором. Згідно вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно вимог ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. У якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 09 грудня 2015 року в той же день між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований в реєстрі за № 5939. Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору іпотеки іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок під [ADDRESS] , житловою площею 111 кв.м., загальною площею 490,3 кв.м., земельну ділянку площею 0,0405 га, кадастровий номер якої 8000000000:82:121:0004, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер якої 8000000000:82:121:0003, що знаходиться в [ADDRESS] » ), та належать Іпотекодавцю на праві власності. За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки становить 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії . У відповідності до Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як вбачається із копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , виконаного 10.11.2107 року на замовлення [PERSON] , загальна площа будинку по [ADDRESS] становить 779,3 кв.м., в тому числі 312,4 кв.м. житлової площі. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] посилалась на те, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме [PERSON] , укладаючи договір позики від 09 грудня 2015 року, не мав на меті надання позики, а мав намір прийняти в іпотеку майно [PERSON] за заниженою вартістю, враховуючи різну квадратуру житлового будинку, що вказана в технічній документації, яка використовувалась для реєстрації права власності та іпотеки та у вищезазначеному технічному паспорті. Згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, [PERSON] , пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману. Так, не доведено наміру [PERSON] при укладанні з позивачем договору позики від 09.12.2015 року заволодіти її нерухомим майном за заниженою вартістю, оскільки іпотека є лише забезпеченням належного виконання стороною договору власних зобов`язань. У даному випадку, звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише у випадку порушення зобов`язання щодо повернення позичкових коштів, що в повній мірі залежить лише від позичальника - [PERSON] .. Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених ст. 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначаючи статтю 229 ЦК України, як підставу для визнання недійсним договору позики, позивачка не обґрунтувала належним чином вказану підставу, не вказала в чому полягає така помилка та не надала відповідних доказів. Більше того, слід зазначити, що правова природа визнання недійсним правочину на підставах ч.1 ст. 229 та ч.1 ст. 230 ЦК України є різною й не може одночасно застосовуватися до одних й тих же правовідносин. Як вбачається із договору позики від 09.12.2015 року, сторони досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину. Факт отримання грошових коштів, наданих [PERSON] позичальнику, [PERSON] і її представником не оспорюється та під сумнів сторонами спору не ставився. Підстави для визнання недійним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2015 року, відсутні. Щодо інших доводів сторін, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Враховуючи, що судом ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , про визнання недійсним договору позики , суд відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення вказаного позову, вжиті відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2018 року в даній справі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed