Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У позовній заяві позивач просить встановити факт проживання його з [PERSON] як чоловіка і жінки однією сім,єю без укладення шлюбу з 1998 року і до смерті [PERSON] [INFO] ; визнати будинок [ADDRESS] та трикімнатну квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя (його і [PERSON] ) з визначенням за ним Ѕ частки у даному будинку і у даній квартирі, з тих підстав, що вказане майно набуте під час проживання чоловіка з жінкою одною сім,єю; змінити черговість одержання права на спадкування та визнати за ним право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги (відповідачами), - з тих підстав, що він тривалий час проживав з спадкодавцем однією сім,єю і доглядав за спадкодавцем, який потребував сторонньої допомоги через хворобу і похилий вік; визнати за ним право на спадок по закону як спадкоємця першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , - на частину будинку та надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , та трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовано тим, що з 1998 року він і [PERSON] проживали як чоловік і жінка однією сім,єю у його квартирі в [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] (дочка [PERSON] ) - проживала у належній [PERSON] квартирі в [ADDRESS] . 25.08.2004р. позивач продав свою квартиру на Княжому затоні за 106250грн. (22000доларів), а [PERSON] продала її квартиру по Харківському шосе за 10000грн. (2000доларів), за вказані гроші і спільні заощадження в сумі 3000доларів вони разом купили будинок у смт. Калита за 23000грн. (11000доларів) і трикімнатну квартиру у с. Заворичі за 9000доларів., але право власності на вказані будинок і квартиру були оформлені на одну [PERSON] , хоча будинок куплявся для спільного проживання. Крім того, коштами 22000доларів, отриманими позивачем від продажу його квартири на Княжому затоні вони з [PERSON] розпорядились разом: купили за 6000доларів однокімнатну квартиру по [ADDRESS] , яка була оформлена на нього. 13.08.2004р. він купив за 10000грн. 27/100 квартири по [ADDRESS] , у цій квартирі зареєстрований та проживає син позивача; інші кошти від продажу квартири позивача по Княжому затону були витрачені на купівлю вказаної вище трикімнатної квартири в Заворичах. Після продажу квартир у Києві та купівлі будинку і квартири в смт . Калита в квартири в Заворичах вони близько року проживали у квартирі по вул. Шевченка, а через рік разом вселились у даний будинок по [ADDRESS] , де і проживали постійно як чоловік і жінка одною сім,єю до смерті [PERSON] в липні 2018року. Позивач був зареєстрований у квартирі в [ADDRESS] , а з 06.10.2017р. у зв`язку з продажем тої квартири позивач зареєструвався на постійне місце проживання у спірному будинку по [ADDRESS] як член сім,ї [PERSON] квартиру по вул. Шевченка він вимушений був продати, щоб погасити борги [PERSON] по її кредитам. В купленій спільній трикімнатній квартирі у селі Заворичі з моменту її купівлі стала проживати дочка [PERSON] [PERSON] і проживає до даного часу. Хоча шлюб позивач з [PERSON] не реєстрував, але з 1998 року по 26 липня 2018року вони виконували відносно один одного всі обов`язки і права як чоловік і дружина, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, зокрема, здавали в оренду квартиру по вул. Шевченка і кошти від оренди були спільним бюджетом. Мали намір зареєструвати шлюб у вересні 2018 року, під час спільного проживання у будинку ремонтували його, облаштовували та благоустроювали, харчувались за спільні кошти, спільно купляли необхідні речі, меблі, платили комунальні послуги. З посиланням на ст.3 та ст.74 СК України та ст.315 ЦПК позивач просив встановити факт проживання чоловіка і жінки одною сім,єю без реєстрації шлюбу і визнати вказані будинок у смт. Калита і трикімнатну квартиру у с. Заворичі спільним сумісним майном його з [PERSON] і вважає, що його часка у спільному майні має бути визначена як 1/2. Для визнання майна спільною власністю посилається також на ст.368 ЦК України (як на таке, що набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім,ї). Крім того, позивач вважає себе спадкоємцем четвертої черги, оскільки постійно і тривалий час проживав з [PERSON] (спадкодавцем) однією сім,єю до її смерті, вели разом спільне господарство, приймали гостей, планували своє життя, обробляли город, утримували в належному стані будинок, проводили поточний і капітальний ремонт, заробляли гроші та витрачали їх на придбання спільного майна, зокрема на придбання вказаних будинку і квартири. З березня 2018 року у [PERSON] почались проблеми зі здоров,ям, слабкість в ногах, тиск, головний біль; в квітні 2018р. [PERSON] призначили лікування з ін`єкціями та вживанням ліків, а з травня 2018р. [PERSON] не могла самостійно пересуватись, з червня 2018р. він купляв для [PERSON] памперси, ліки, робив масаж, переодягав, мив, прав білизну, готував їжу, годував з ложки, доглядав до смерті. У цей час [PERSON] була у похилому віці, потребувала сторонньої допомоги, перебувала у безпорадному стані, а він здійснював за [PERSON] належний догляд. Також у якості підстав для зміни черговості у спадкуванні посилається на такі обставини: він здійснював опіку над спадкодавцем (надавав нематеріальні блага: спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); матеріально забезпечував спадкодавця; надавав спадкодавцю іншу допомогу: прибирання приміщень, приготування їжі, ремонт квартири; вказані дії вчиняв тривалий час; спадкодавець була у безпорадному стані, викликаному похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, була неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби. З посиланням на ст.1259 ЦК України позивач просив змінити черговість у спадкуванні і надати йому, спадкоємцю четвертої черги, право на спадкування разом з спадкоємцями першої черги - дітьми - відповідачами. і визнати за ним право власності на частину будинку в смт. Калита та на квартиру в Заворичах в порядку спадкування після [PERSON] Відповідачі позов не визнали, подали відзив, у якому заперечували факт проживання позивача з їхньою матір,ю [PERSON] як чоловіка і жінки одною сім,єю з 1998року і станом на час набуття матір,ю у власність вказаних будинку і квартири; пояснили, що вказані квартиру і будинок мати купила за гроші, виручені від продажу належної матері квартири по Харківському шосе в м. Києві (де проживали мати [PERSON] і дочка [PERSON] ) та за їх власні збереження, у такий спосіб було вирішено у сімейному колі житлове питання: мати була забезпечена житлом (будинком) у сільській місцевості, а дочка [PERSON]. - забезпечена окремим житлом (квартирою) у сільській місцевості; після купівлі будинку і квартири мати переїхала жити у будинок, а відповідач [PERSON] переїхала в куплену матір,ю квартиру, де і проживає до даного часу. Дане майно не є спільним з позивачем, не було таких домовленостей, на той час мати з позивачем не проживала, вони не мали спільного бюджету, позивач мав своє житло, від продажу якого купив собі частину квартири у Києві і квартиру у смт.Калита, яку у подальшому сам (без відома матері) продав. З приводу спільного проживання позивача з їхньою матір,ю відповідачі даний факт визнали частково, однозначно заперечували спільне проживання позивача з їхньою матір,ю до набуття квартири і будинку; послались на те, що до липня 2004р. позивач перебував у шлюбі з іншою жінкою і не проживав з їхньою матір,ю, яка проживала в своїй квартирі по Харківському шосе в Києві разом з дочкою- відповідачкою [PERSON] ; не заперечували, що можливо мати зустрічалась з позивачем і вони підтримували інтимні стосунки, можливо були коханцями, але однозначно це не були сімейні стосунки; до купівлі матір,ю будинку і квартири вони разом не проживали і не планували створення сім,ї та придбання спільного майна і його не придбавали. Не заперечували, що вже під час проживання матері в будинку в смт. Калита між матір,ю і позивачем були певні стосунки як у чоловіка і жінки, мати казала, що у неї є коханець, але створити сім,ю вона не планувала і тим більше не планувала укладати шлюб. Позивач бував у будинку матері, і відвідуючи рідко матір у будинку, відповідачі декілька разів бачили там позивача, тобто не виключають того, що можливо протягом останніх п`яти років до смерті матері позивач дійсно проживав у матері; набутого спільно ними майна не було, відповідачі не виключають єдине майно - це телевізор, який можливо і куплений ними спільно. На яких умовах позивач останні роки життя матері жив у її будинку- відповідачам не відомо, про намір вийти заміж мати не казала, вважали позивача другом матері. Заперечують твердження позивача, що він продав квартиру по вул. Шевченка для того, щоб покрити кредитні борги матері; після її смерті вони , дізнавшись, що разом зі спадщиною приймають і борги, з,ясували про наявність кредитів у матері і їх погасили, і з кредитної історії видно, що ніяких суттєвих по розміру платежів у період, що відноситься до продажу позивачем квартири по вул.Шевченка , не було. При невідомих відповідачам обставинах позивач восени 2017 року зареєструвався у будинку матері і з 2017року та до смерті матері він дійсно і постійно проживав у будинку. З приводу спадкування, відповідачі позову не визнали, вважають, що відсутні підстави, зазначені у частині 2 статті 1259 ЦК України для зміни позивачу черговості одержання права на спадкування разом з ними (дітьми). З даного приводу пояснили, що мати була фізично здоровою, до березня 2018 року працювала, мала постійну роботу, захворіла навесні, стали боліти ноги, в травні 2018р. їй ставало гірше, в червні- липні вона перестала вставати, стала потребувати сторонньої допомоги, не могла сама митись, фактично була лежачою на протязі не більше одного- двох місяців перед смертю. [PERSON] на той час жила в Заворичах, але декілька разів на тиждень приїжджала до матері, здійснювала догляд, прала, прибирала, купала, готувала і годувала, бачила, що належного догляду позивач за матір, ю не здійснював, мати була брудна, немита і не перевдягнена, голодна. Але не заперечують, що на той час постійно проживав у будинку та надавав певну побутову допомогу позивач [PERSON] . Вважають, що позивач не здійснював належного догляду за матір,ю, яка була позивачем залишена без належного догляду і у якої ймовірно трапився інсульт, що різко погіршило її стан. Не визнають, що позивач витрачав свої гроші на утримання матері і на її лікування. Ховали її відповідачі, позивач матеріальної участі у похоронах не приймав, хоча на похоронах був. Єдиними спадкоємцями, які мають право на спадщину і які спадщину прийняли, вважають себе: дітей спадкодавця. Просили у позові в цілому відмовити. З наданих доказів встановлено такі обставини: За договором купівлі-продажу від 01.11.2004р. [PERSON] продала квартиру в [ADDRESS] ., ціна продажу - п.3 10000грн. За договором купівлі-продажу від 01.11.2004р. [PERSON] купила житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS] , загальна площа 37,3кв.м, жила 18,7кв.м, п.2.1.- ціна продажу 23400грн. За договором купівлі-продажу від 01.11.2004р. [PERSON] купила квартиру в [ADDRESS] , п.2.1.- ціна продажу 6000грн. За договором купівлі-продажу від 25.08.2004р. [PERSON] продав квартиру в [ADDRESS] , ціна продажу - п.2.1.- 106250грн. За договором купівлі-продажу від 30.08.2004р. [PERSON] купив 27/100 часток квартири в [ADDRESS] , ціна купівлі - п.4 - 10000грн. З показань сторін в тій частині, де вони не заперечують певні факти та обставини, встановлено, що в квартирі по [ADDRESS] (в якій позивач 13.09.2004р. купив 27/100 часток), проживав і проживає син позивача [PERSON] .. За договором купівлі-продажу від 13.09.2004р. [PERSON] купив квартиру в [ADDRESS] . (даний договір суду не представлений, але відомості про нього є в договорі купівлі-продажу (продажу) цієї квартири від 15.12.2017р.). За договором купівлі-продажу від 15.12.2017р. [PERSON] продав квартиру в [ADDRESS] , ціна продажу п.13- 175500грн. (6500доларів); згідно п. 3 - квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2004р.; згідно п.6 договору - продавець [PERSON] стверджує, що квартира є його особистою власністю, оскільки на момент її купівлі продавець у шлюбі не перебував та ні з ким не проживав однією сім,єю. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 68 років, в смт. Калита. Встановлено, що [PERSON] здавна проживала в квартирі по Харківському шосе в місті Києві до продажу належної їй квартири в листопаді 2004року; з моменту купівлі будинку в [ADDRESS] , вона стала проживати у даному будинку; станом на день смерті [PERSON] не була зареєстрована у цьому будинку, але сторони не заперечують, що з моменту купівлі будинку - вона вселилась в будинок і проживала постійно в ньому до її смерті. З наданої кредитної історії [PERSON] з Першого всеукраїнського бюро кредитних історій, - [PERSON] , [INFO] , , паспорт виданий Дарницьким РВГУ м. Києва 18.08.2004р., в кредитній історії є такі відомості про реєстрацію та постійне місце проживання [PERSON] : [ADDRESS] (тобто адреса квартири, купленої нею 1.11.2004р.); також є відомості про фактичне місце проживання: [ADDRESS] і [ADDRESS] , дати і періоди не зазначені; кредитування за декількома угодами, датованими починаючи з 2012року і по 2018 рік. Відповідач [PERSON] - дочка [PERSON] - проживала з матір,ю в квартирі по Харківському шосе в місті Києві до продажу вказаної квартири в листопаді 2004 року; з 26.09.2007р. [PERSON] зареєстрована на постійне місце проживання в квартирі у [ADDRESS] (тобто у квартирі, купленій [PERSON] 1.11.2004р.). [PERSON] вселилась у вказану квартиру з моменту її купівлі [PERSON] і фактично проживає до даного часу у вказаній квартирі зі своєю сім,єю; дана обставина не оспорюється учасниками справи. Дана обставина підтверджена даними про реєстрацію відповідача на запит суду і не оспорюється сторонами. Згідно паспортним даним позивача - з копії, наданої відповідачем - достовірність таких даних перевірено і позивач не оспорює - позивач був зареєстрований на постійне місце проживання по [ADDRESS] з 09.08.1994р., знятий з реєстрації за вказаною адресою 28.09.2004р. (тобто після продажу квартири 25.08.2004р.); з 07.04.2005р. позивач зареєструвався на постійне місце проживання по [ADDRESS] (тобто в квартирі, купленій ним 13.09.2004р.); знятий з реєстрації за даною адресою 06.10.2017р. (тобто незадовго до її продажу в грудні 2017р.); з витягу з паспорту, наданого позивачем, - позивач з 06.10.2017р. зареєстрований по [ADDRESS] (тобто в будинку, купленому [PERSON] 1.11.204р.). Також згідно паспортним даним позивача - в його паспорті є відмітка про реєстрацію шлюбу 17.10.1992р. з [PERSON] . Розірвання шлюбу зареєстровано 13.07.2004р. Достовірність даних відомостей позивач не оспорює, хоча стверджує, що розірвання шлюбу з першою дружиною було суто формальним в липні 2004р., але подружжя припинило фактично всі стосунки набагато раніше, ще до 1997року. Разом з тим, дане ствердження позивача судом не береться до уваги, воно нічим не підтверджене, суперечить офіційним даним про реєстрацію розірвання шлюбу. Згідно пенсійного посвідчення [PERSON] , [INFO] , воно видано пенсіонеру за віком, термін дії: довічно. Станом на день смерті [PERSON] , їй виповнилось 68 років. Згідно довідки, виданої Калитянською селищною радою 27.09.2018р.- на день смерті [PERSON] [INFO] в квартирі по [ADDRESS] проживали та були зареєстровані: [PERSON] - дочка (відповідач), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - онука і правнуки, а також знайома [PERSON] . Згідно довідки, виданої Калитянською селищною радою 17.12.2018р.- [PERSON] , яка померла [INFO] , дійсно на день смерті проживала без реєстрації місця проживання в [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті за вказаною адресою проживав та був постійно зареєстрований громадянський чоловік померлої [PERSON] , [INFO] , (підстава: акт депутата від 14.12.2018р.). Згідно даного Акту обстеження від 14.12.2018р., складеного депутатом селищної ради та двома членами комісії - мешканцями будинку [ADDRESS], - комісією обстежено будинок [ADDRESS] . В акті вказано, що власник будинку [PERSON] . Внаслідок обстеження виявлено, що [PERSON] з 2004р. фактично проживав з [PERSON] по 26.07.2018 р . в будинку [ADDRESS] , вели спільне господарство, перебували у громадському шлюбі, сплачували комунальні послуги,. [PERSON] до останнього дня життя [PERSON] надавав санітарну, матеріальну, моральну та фізичну допомогу. Акт складений для пред`явлення за місцем вимоги. Згідно записів у медичній амбулаторній картці пацієнта [PERSON] , в ній є запис від 05.07.2018р., пацієнт мала скарги на слабкість, утруднення при ходінні, русі нижніх кінцівок, біль в області спини, схуднення, поганий апетит, захворіла два тижні назад. Виявлено обмеження руху у тазостегновому суглобі. Потребує стороннього догляду. Діагноз: ОНМК? (16.06.2018), нижня параплегія, больовий синдром. Від госпіталізації відмовилась, рекомендовано вживати анальгін, димедрол, седалгін, папаверин. Згідно довідки про причину смерті [PERSON] померла у віці 68 років 26.07.2018 р . від правосторонньої нижньодольової абсцедуючої пневмонії. Згідно накладної від 26.07.2018р. про поховання - витрати на поховання склали 4120грн., накладна видана (знаходиться і подана суду) [PERSON] . Позивач подавав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після [PERSON] 24.09.2018р.; листом від 31.10.2018р. нотаріус повідомив позивачу про те, що заяви подали також два спадкоємці першої черги - діти (відповідачі), роз`яснено положення ст.1258 ЦК щодо черговості спадкування, положення ст.1259 ЦК щодо зміни черговості спадкування, та повідомлено про відсутність документів на підтвердження факту родинних (шлюбних) відносин зі спадкодавцем. Статтею 74 СК України, який набрав чинності з 1.01.2004р., (в редакції закону № 524-V від 22.12.2006) - ч.1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. ч.2. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. (тобто положення закону про режим майна, набутого у шлюбі: таке майно є спільним сумісним майном подружжя за принципом рівності часток кожного у разі його поділу). Згідно ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.4 ст.368 ЦК України - майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: зокрема, 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Ч.2. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом ч.4 ст.315 ЦПК у разі наявності спору про право - встановлення таких фактів розглядається в порядку позовного провадження. Тому суд вважає, що позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім,єю без укладення шлюбу може бути предметом розгляду у даній цивільній справі в позовному провадженні. При цьому встановленим може бути лише факт, який має юридичне значення. Розглядаючи першу позовну вимогу (про встановлення факту проживання), суд виходить з того, що в цій позовній вимозі позивачем фактично заявлено вимоги про встановлення факту проживання одною сім,єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу для підтвердження обставин набуття майна і визнання його спільним сумісним з підстав ст.74 СК України і вимоги про встановлення факту тривалого постійного проживання однією сім,єю з спадкодавцем перед його смертю для підтвердження наявності спадкових прав за ст.1264 ЦК України. У першому випадку юридичне значення має факт проживання чоловіка і жінки однією сім,єю без укладення шлюбу станом до набуття майна, яке оспорюється; у другому випадку юридичне значення має факт постійного проживання одною сім,єю до смерті спадкодавця. Оскільки дана вимога поєднана з майновим спором, то вона розглядається в позовному провадженні разом з заявленими майновими вимогами у спорах, що виникли у сфері сімейних та спадкових правовідносин. Щодо встановлення факту проживання позивача з [PERSON] як чоловіка і жінки однією сім,єю без реєстрації шлюбу для подальшого підтвердження правового режиму майна, набутого під час такого проживання, передбаченого статтею 74 СК України, то суд робить такі висновки: Правовий режим майна, набутого чоловіком і жінкою, які проживають одною сім,єю без укладення шлюбу - законом введений з 01.01.2004р., тому факт спільного проживання чоловіка і жінки може мати юридичне значення для надання набутому майну статусу спільного - виключно в період після 01.01.2004р. Крім того, статтею 74 СК України та статтею 315 (п.5) ЦПК України передбачено можливість встановлення такого факту і відповідно набуття майном статусу спільного сумісного з даних підстав лише у випадку спільного проживання жінки та чоловіка, кожен з яких не перебуває у цей час у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі. Натомість з наданих доказів встановлено, що позивач у період з 17.10.1992р. по 13.07.2004р. перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою - з [PERSON] . Таким чином, враховуючи дату введення в дію статті 72 СКУ (1.01.2004р.), і враховуючи наявність іншого зареєстрованого шлюбу позивача до липня 2004р., - то відсутні будь-які законні підстави для встановлення факту проживання позивача і [PERSON] як чоловіка і жінки однією сім,єю без укладення шлюбу для підтвердження правового режиму майна, набутого під час такого проживання, в період, про який він просить: з 1998 року по 13.07.2004р. (день розірвання іншого шлюбу). Такий факт у будь-якому випадку не має юридичного значення, а тому не може бути встановлений. Щодо проживання позивача з [PERSON] як чоловіка і жінки однією сім,єю в період з 13.07.2004р. (після розірвання шлюбу) і до дня набуття спірного майна (01.11.2004р.), для цілей визнання набутого майна спільним сумісним, - то суд також виходить і з того, що ніяких доказів, які б окремо або у сукупності доказували факт такого проживання, позивач суду не надав. Суд також враховує і ту обставину, що вказаний період у три місяці є замалим для висновків про створення сім,ї, наявність спільного бюджету, достатнього для купівлі кошторисного майна. Всі надані позивачем докази відносяться у часі виключно до періоду після набуття [PERSON] спірного будинку і квартири. Жодного доказу, який би доказував спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету і сам факт наявності особистих стосунків між вказаними особами у цей період позивач не надав. Його посилання на те, що він з [PERSON] жили разом у її квартирі по Харківському шосе в місті Києві є голослівним, нічим не підтвердженим, і більш того, є нелогічним, виходячи з того, що у вказаній квартирі проживали [PERSON] з її дочкою [PERSON] , яка категорично дану обставину заперечує. До того ж позивач мав своє житло і був зареєстрований за іншою адресою, і крім того у вказаний період він одноособово укладав правочини з приводу свого особистого майна (іншої квартири). А сама по собі можливість наявності між чоловіком і жінкою певних особистих стосунків не є достатньою підставою для висновку про їх спільне проживання одною сім,єю і для встановлення факту набуття майна у спільну власність, що передбачено в п.5 ст315 ЦПК і в ст.74 СК України. Таким чином, суд не вбачає підстав для встановлення факту проживання чоловіка і жінки сім,єю без укладення шлюбу на період набуття вказаного майна [PERSON] , і в цій частині вимог суд у позові про встановлення факту відмовляє. Щодо встановлення факту постійного проживання позивача з [PERSON] однією сім,єю протягом наступного часу, тобто після купівлі [PERSON] будинку в смт. Калита і до її смерті (липень 2018р. )- то такий факт також може мати юридичне значення, а саме від нього залежить визнання чи невизнання позивача спадкоємцем четвертої черги за приписами ст.1264 ЦК України, згідно якої у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Тому юридичне значення для підтвердження статусу спадкоємця четвертої ерги має факт проживання з спадкодавцем з сукупністю таких ознак: проживання має бути постійним і тривалим - не менше п`яти років перед смертю спадкодавця, і має бути наявність сімейних стосунків. З даного приводу суд бере до уваги наступні встановлені обставини: актом обстеження будинку, складеним депутатом у присутності сусідів, засвідчено факт тривалого (з 2004року) проживання позивача у будинку і стосунки позивача з [PERSON] в акті вказані як подружжя у цивільному шлюбі; з наданих фотознімків видно спільні застілля (що може свідчити про спільне вживання їжі, спільні свята, коло спільних знайомих); дану обставину фактично не заперечували і відповідачки, які пояснили, що коли відвідували матір, то бачили в будинку матері позивача, і не заперечували, що позивач у будинку знаходився не у якості наймача жилого приміщення, чи гостя чи сторонньої особи, називаючи позивача або другом матері, або її коханцем; доказом постійного проживання є те, що восени 2017р. позивач був зареєстрований на постійне місце проживання у будинку позивачки, чого не могло б відбутись без згоди власника будинку, і що було логічним, виходячи з характеру стосунків (сімейних), і навпаки було б нелогічним у разі, якби стосунки між особами не характеризувались як сімейні, а були б інакшими (на кшталт оренди чи гостювання); у даному випадку надання власником згоди на реєстрацію і на постійне проживання позивача у її будинку (фактичне проживання і реєстрація) характеризує відносини принаймні як довірливі і не короткочасні і вказує на визнання особи членом сім,ї. З сукупності наданих доказів дійсно можна встановити, що певний час до смерті [PERSON] позивач проживав з [PERSON] у належному їй будинку по [ADDRESS] саме у якості члена її сім,ї. Сукупність таких обставин як протилежна стать позивача і спадкодавиці, невеликий розбіг у віці, відсутність у цей час інших подібних стосунків і інших шлюбів у кожного з них, - наряду з постійним проживанням у одному невеликої площі будинку - дійсно може розглядатись як доказ характеру стосунків як сімейних (аналогічних подружнім). На сімейний характер стосунків вказує і така обставина, що останні два місяці життя [PERSON] хворіла і потребувала сторонньої допомоги (що підтверджено записом у медичній картці, та не оспорюється відповідачами), і постійно з нею в будинку у цей час проживав позивач. Таким чином, суд вважає встановленим факт постійного проживання одною сім,єю позивача з спадкодавцем певний період до її смерті. Разом з тим, суд не приймає як достовірні відомості з акту обстеження будинку ,с кладеного в 2018 році, наведеного вище, де вказано, що [PERSON] проживав у будинку з [PERSON] з 2004року, оскільки сам позивач не оспорював, що акт складено у його присутності і записи фактично зроблені з його слів - щодо часу, з якого він проживає в будинку. Також звертає увагу неправдива інформація в акті в тій частині, що позивач в ньому зазначений як власник будинку, що ще раз доводить складення акту в цій частині зі слів самого позивача, а не на підставі інших достовірних відомостей та документів. разом з тим суд бере до уваги даний акт як підтвердження характеру стосунків між [PERSON] і [PERSON] в останній час її життя- як сімейних. Щодо тривалості такого проживання, то з наданих доказів не можливо встановити точно дату початку сімейних відносин і початку спільного проживання однією сім,єю. У будь-якому разі таке спільне проживання розпочалось вже під час проживання [PERSON] у купленому нею будинку, тобто однозначно пізніше дати набуття будинку у власність. Оскільки саме на позивача покладається обов`язок доводити обставини, на які він посилається, і рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, то суд не вбачає підстав для встановлення факту постійного проживання позивача з [PERSON] у її будинку саме з листопада 2004р., - для цього суду не надано достатніх доказів, а відповідачі проти такого заперечують. Визначаючи початок проживання одною сім,єю, суд виходить з того, що стосунки між вказаними особами прийшли до сімейних поступово, і суд виходить з аналізу сукупності доказів і позиції відповідачів у даній справі в тій частині, де відповідачі не заперечують таке проживання позивача у будинку з їхньою матір,ю в останні роки її життя, та не виключають можливості такого проживання на протязі останніх п`яти років. Суд не може встановити точну дату початку такого постійного сімейного проживання, і враховує, що сам цей факт відповідачі не оспорюють , але і самі не можуть уточнити початок постійного проживання позивача в будинку матері, не заперечуючи, що таке проживання можливо тривало близько п`яти років до смерті матері, але категорично заперечують проти того, що постійне проживання тривало значно довше. Враховуючи, що обов`язок по доказуванню покладається на позивача, а він не довів більш тривалого проживання з [PERSON] у її будинку, то суд робить висновок про тривалість такого проживання протягом п`яти років (тобто в межах встановлення факту, що має юридичне значення для підтвердження статусу спадкоємця четвертої черги). Таким чином, в частині вимоги про встановлення факту позов підлягає частковому задоволенню, і суд вважає можливим встановити той факт, що позивач постійно проживав з спадкодавцем [PERSON] до її смерті на протязі п`яти років. Виходячи з дати смерті липень 2018р., суд встановлює таке проживання з липня 2013року. Оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім,єю заявлена як самостійна позовна вимога, і оскільки позивач має право бути визнаним спадкоємцем четвертої черги, то суд таку вимогу задовольняє - незалежно від наслідків розгляду наступних вимог майнового характеру, для яких і було заявлено вимогу про встановлення факту проживання. Оскільки не встановлено факту проживання чоловіка і жінки однією сім,єю без укладення шлюбу за інший період, який передував цьому, то суд дану позовну вимогу задовольняє частково. Щодо вимоги про визнання спірного майна (будинку і квартири) спільним сумісним, то суд робить такі висновки: Не встановлено факту проживання чоловіка і жінки одною сім,єю без укладення шлюбу у період перед купівлею і на день купівлі спірних будинку і квартири [PERSON] . Встановлення такого факту в період до 1.01.2004р. не відповідає вимогам закону і не має юридичного значення, оскільки до введення даної норми в дію закон не передбачав можливості визнання спільним майном майна, набутого під час проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу однією сім,єю. Встановлення такого факту в період, коли позивач перебував у іншому зареєстрованому шлюбі, суперечить положенням статті 74 СК України. Позивач не надав ніяких доказів на підтвердження проживання з [PERSON] у вказаний період, ведення ними спільного господарства, спільної праці чи наявність інших джерел надходження спільних коштів для спільного надбання майна. З наданих договорів купівлі- продажу у послідовності їх укладення та у сукупності з даними про реєстрацію місць проживання осіб, можна зробити такі висновки: Позивач, продавши свою квартиру на Княжому затоні у місті Києві, вказані гроші (логічно вважати) витратив на купівлю двох об`єктів нерухомості: 27/100 частин квартири в місті Києві і однокімнатної квартири в [ADDRESS] ; в одну з набутих квартир вселився син позивача - чого позивач не заперечує, а сам позивач після продажу своєї квартири у Києві і купівлі іншої у Калиті переселився з проданої квартири до купленої квартири і у подальшому зареєструвався в ній на постійне місце проживання, яке було у нього незмінним до жовтня 2017року. Після цього через деякий час , окремо і незалежно від нього [PERSON] продала свою квартиру у місті Києві по Харківському шосе, де проживала з дочкою, 1.11.2004р. , і в той же день купила два об`єкти нерухомості: будинок у смт. Калита і квартиру у с. Заворичі (тої самої селищної ради). Після продажу квартири і купівлі нового житла дочка [PERSON] переселилась з проданої квартири у куплену в селі Заворичах, де і проживає постійно до даного часу, а [PERSON] - логічно вважати - переселилась у куплений будинок у Калиті , хоча зареєструвалась за адресою вказаної квартири. Логічним і фактично підтвердженим доказами суд вважає твердження відповідачів щодо мотивів укладення вказаних правочинів (вирішення житлового питання між членами сім,ї), оскільки логічним є намір забезпечити дорослих членів сім,ї окремим житлом (до того ж враховуючи наявність у дочки [PERSON] своєї сім,ї). Сам той факт, що при такому продажу і купівлі не сходиться баланс щодо цін об`єктів нерухомості , якщо виходити з цін, зазначених у самих договорах, не спростовує наведених вище висновків, не спростовує того, що вказані будинок і квартира (на які претендує позивач), куплені саме [PERSON] особисто, за її власні кошти, у особисту, а не у спільну власність, і не доводить грошової участі позивача у купівлі саме вказаних об`єктів. Позивач як на доказ участі грошима в купівлі будинку і квартири посилається на те, що перед цим продав свою квартиру, тобто мав вільні гроші. Разом з тим, сам факт продажу іншого житла не є підставою для того, щоб автоматично пов,язати походження грошей, за які були куплені [PERSON] будинок і квартира, з грошима, вирученими позивачем від продажу його квартири. При цьому суд враховує, що продаж квартири позивачем здійснено в серпні 2004р., і через декілька днів після того він купив частку іншої квартири ( [ADDRESS] ), а ще через два тижні він купив іншу квартиру (по [ADDRESS] ), - що повністю пояснює і джерело доходу для купівлі нових об`єктів нерухомості, і доказує наявність у позивача суттєвих витрат у вказаний період, враховуючи, що позивач гроші, виручені від продажу його квартири витратив ще до того, як [PERSON] уклала свої правочини з приводу нерухомості. Позивач не довів своєї майнової спроможності для фінансування купівлі [PERSON] нерухомості за рахунок його власних збережень і не довів наявності інших джерел походження фінансів для купівлі іншого майна . Позивач не довів наявності між ним і [PERSON] таких стосунків у вказаний період, які б свідчили про створення ними сім,ї і про спільне проживання на той період. Логічним виглядає, що позивач вирішив самостійно і незалежно від [PERSON] свої житлової питання і житлове питання своєї сім,ї, а [PERSON] самостійно і незалежно від позивача та без його майнової участі вирішила житлове питання своєї сім,ї. Якщо виходити з розірвання шлюбу з першою дружиною 13 липня 2004 р .. то навіть і при умові наявності певних стосунків з [PERSON] , вони могли тривати абсолютно незначний проміжок часу, недостатній для того, щоб отримати достатньо заощаджень і мати спільну фінансову спроможність набути таке високовартісне майно у спільну власність як будинок і квартира, або щоб його створити за рахунок спільної праці. Принаймні такого позивач не довів. При цьому суд також бере до уваги важливу деталь, яка вказує на недобросовісність позивача, на його подвійні стандарти та намагання одні і ті самі події тлумачити протилежно в залежності від власної вигоди, а саме на те, що при продажу квартири по вул. Шевченка , яку позивач купив після продажу його квартири у місті Києві по Княжому затону, він вказував (і це засвідчено у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу) - що вказана квартира є його особистою власністю, і на момент її купівлі (вересень 2004р.) продавець у шлюбі не перебував та ні з ким не проживав однією сім,єю. Тобто сам позивач собі суперечить, коли стверджував про відсутність спільного проживання з іншою особою станом на вересень 2004р. (договір від 13.09.2004р.) - коли мова йшла про можливість продати квартиру одноособово, без [PERSON] , і всупеерч цьому в даній справі стверджує про спільне проживання з [PERSON] з 1997 року - коли мова стала йти про набуття квартири у листопаді 2004р. Таким чином, з урахуванням недоведеності спільного проживання однією сім,єю, наявності спільного бюджету і спільних заощаджень, спільного ведення господарства і спільного набуття будинку і квартири, наявності належної домовленості про набуття майна у спільну власність, - відсутні передбачені статтею 74 СК України підстави для визнання будинку в [ADDRESS] , і квартири в [ADDRESS] - спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] . Так само відсутні підстави для визнання вказаних будинку і квартири спільним сумісним майном вказаних осіб, передбачені в ч.3 та в ч.4 ст.368 ЦК України, оскільки не доведено набуття вказаного майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї (на що позивач посилається в позовній заяві). Посилання позивача на те, що під час проживання у будинку вони з [PERSON] спільною працею його відновлювали, купляли спільні речі у побуті, оплачували комунальні послуги - не доводить самого факту купівлі будинку і квартири у спільну власність. Тому за даною вимогою про визнання майна спільним сумісним з визначенням частки позивача - суд у позові відмовляє. Щодо вирішення спадкового спору між сторонами, то суд робить такі висновки: Згідно ст.1223 ЦК України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261-1265 ЦК. Згідно ст.. 1261 ЦК - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1264 ЦК - у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст..1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч.2 ст.1258 ЦК - кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.1259 ЦК України - черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Згідно ч.2 ст.1259 ЦК - фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином, за даними приписами закону позивач віднесений до спадкоємців четвертої черги згідно ст.1264 ЦК України - у разі доведення факту проживання ним з спадкодавцем однією сім,єю не менше п`яти років до смерті спадкодавця. Разом з тим, сам той факт, що позивач визнається спадкоємцем четвертої черги за законом, він не набуває права на спадкування, оскільки до спадкування допущені спадкоємці попередньої (першої) черги, які не відмовились від спадщини, реалізували свої спадкові права, і які не усунуті від права на спадкування у встановлений законом спосіб. Щодо позовних вимог про зміну черговості у праві на спадкування, то суд виходить з того, що за даним позовом позивач повинен довести належними доказами сукупність обставин, зазначених у ч.2 ст.1259 ЦКУ, а саме: 1. Спадкодавець мав або похилий вік, або тяжку хворобу або каліцтво; 2. Спадкодавець був немічним через наявний у нього або похилий вік або тяжку хворобу або каліцтво; 3. Спадкодавець був у безпорадному стані. 4. Спадкодавець потребував сторонньої допомоги та опіки; 5. Стан, зазначений у пп.1, 2 та 3 у спадкодавця існував протягом тривалого часу; 6. Позивач опікувався спадкодавцем, матеріально утримував спадкодавця, надавав іншу допомогу; 7. Вчинення вказаних у пп.4,5,6 дій позивач мав виконувати протягом тривалого часу. З наданих позивачем доказів наявності вказаних обставин і їх сукупності не встановлено. Сторони пояснили, що [PERSON] була фактично здоровою і за фізичним станом не була непрацездатною, хоча і досягла пенсійного віку; хворіти почала навесні 2018р, в червні 2018р. стан здоров,я погіршився, 16.06.2018р. ймовірно перенесла інсульт, після чого була фактично лежачою хворою. Згідно записів у медичній амбулаторній картці [PERSON] , вона звернулась за медичною допомогою 05.07.2018р., мала скарги на слабкість, утруднення при ходінні, русі нижніх кінцівок, біль в області спини, схуднення, поганий апетит, захворіла два тижні назад, була обмежена у русі у тазостегновому суглобі, потребувала стороннього догляду, діагноз: ОНМК 16.06.2018, що може означати гостре порушення мозкового кровообігу. Це є фактично єдиним доказом такого стану [PERSON] , який міг потребувати сторонньої допомоги. Але такий стан у [PERSON] - згідно вказаним датам - почався з 16.06.2018р. як наслідок перенесеного ОНМК (інсульт), тобто приблизно за місяць до смерті. При цьому в такому стані [PERSON] зверталась за медичною допомогою лише 5.07.2018р. Згідно довідки про причину смерті [PERSON] померла у віці 68 років [INFO] від правосторонньої нижньодольової абсцедуючої пневмонії, - але такий діагноз сам по собі не доказує безпорадного стану хворого, і тим більше протягом тривалого часу. Суд вважає можливим погодитись, що стан здоров,я [PERSON] погіршився після 16.06.2018р. і призвів до того, що вона дійсно певний час була немічною через хворобу і потребувала сторонньої допомоги та догляду у цей час, але такий час не був тривалим. Встановлено пенсійний вік [PERSON] , станом на день смерті їй виповнилось 68 років , але це не означає її немічності і нужденності та потреби у сторонній допомозі. Її вік сам по собі не означає немічності, щоб зробити висновок про тривалий догляд. Відповідачі не заперечували того факту, що у цей час позивач проживав у будинку з [PERSON] і був поруч та надавав їй певну поточну побутову допомогу, але стверджували, що у вказаний час необхідну допомогу [PERSON] також надавала і її дочка [PERSON] , яка від одного до декількох разів на тиждень приїжджала до матері і виконувала всю необхідну роботу, пов`язану з доглядом за матір,ю, - вказаної обставини позивач не спростував. Суд вважає можливим погодитись з позивачем, що у цей період позивач був тою особою, яка надавала хворій [PERSON] поточну допомогу на побутовому рівні, але така допомога не була тривалою у часі в розумінні приписів ч.2 ст.1259 ЦКУ. Позивач не довів, що у вказаний період він матеріально утримував спадкодавця, витрачався на ліки, ніс інші необхідні майнові витрати саме за свій рахунок. З показань позивача і відповідачів встановлено, що [PERSON] постійно працювала аж до квітня 2018р., мала свої доходи, крім того мала пенсію, натомість позивач не надав ніяких доказів щодо своїх доходів, які б свідчили про те, що [PERSON] знаходилась на його утриманні як на протязі спільного проживання так і у вказаний період перед її смертю. Таким чином, встановлено, що такий стан спадкодавця, який би був безпорадним та немічним і який би потребував допомоги і опіки не був тривалим у розумінні ч.2 ст.1259 ЦКУ, а характер допомоги, яку надавав позивач [PERSON] під час її хвороби в останні півтора місяці її життя, і тривалість у часі такої допомоги не є достатніми для висновку про здійснення позивачем такої опіки, матеріального забезпечення та іншої допомоги спадкодавцю, яка передбачена у ч.2 ст.1259 ЦК України як підстави для зміни черговості у праві на спадкування. Тому при наданих доказах і встановлених конкретних обставинах, суд не вбачає підстав для зміни черговості спадкування, і в цій частині позовних вимог у позові відмовляє. Щодо визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування, то суд виходить з наступного: Спадкоємцями, що допущені до спадкування, є відповідачі - два спадкоємці першої черги, які спадщину прийняли. При таких обставинах і при відсутності підстав для зміни черговості спадкування - відсутні підстави для визнання за позивачем права на спадкування майна [PERSON] і для визнання за ним права власності на вказане ним майно в порядку спадкування. Позов в цій частині вимог також необгрунтований і задоволенню не підлягає. Щодо відшкодування судових витрат: Приймаючи рішення про відшкодування судових витрат, суд враховує положення процесуального закону, що регулює дані питання, зокрема приписи статті 137 та ст.141 ЦПК України. Відповідач попередньо заявив про судові витрати у відзиві, заявивши їх у очікуваній сумі 15000грн., тобто у відповідності до вимог ЦПК. Повноваження представника відповідачів підтверджені ордерами на ведення справи, договором про надання правничої допомоги, додатковими угодами з обома відповідачами від 17.05.2019р. до договору про надання правничої допомоги №17/05/19 від жовтня 2019р., свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю. За умовами додаткових угод до договору сторонами визначено вартість послуг: 500грн. консультація, 1500грн. - складення відзиву, вартість участі у судових засіданнях визначена в 1500грн. за одне судове засідання від імені двох відповідачів. Договором передбачено оплату готівкою . Відповідач у судових дебатах 10.04.2020р. заявив про понесені відповідачами витрати на оплату наданої ним правничої допомоги в сумі 11000грн., маючи намір докази подати після рішення. Позивач оспорив доведеність судових витрат і їх розмір та обгрунтованість, подавши відповідну заяву у наданий йому строк. На підтвердження судових витрат надано Акт приймання-передачі наданих послуг від 24.02.2020р., Рахунок фактуру від 24.02.2020р. і Довідку від 24.02.2020р. про отримання від відповідача [PERSON] 11000грн. Згідно Акту від 24.02.2020р. надані послуги: консультація (500грн.), складення відзиву (1500грн.), а також участь у шести судових засіданнях по 1500грн. за одне, всього 9000грн. Враховуючи наявний у справі відзив і його зміст та обсяг, суд погоджується, що вартість відзиву визначена сторонами в 1500грн. обґрунтовано. Дані витрати, а також вартість першої консультації за позовом 500грн. суд вважає такими витратами, які обґрунтовані і віднесені до тих витрат, що підлягають відшкодуванню. Згідно Акту приймання передачі наданих послуг від 12.05.2020р.,- надано послуги по участі ще в двох судових засіданнях. Згідно рахунку фактури та довідки про отримання від [PERSON] суми 3000грн. (за два судові засідання) Щодо участі у судових засіданнях: представник відповідачів станом на день складення акту від 24.02.2020р. прийняв участь у підготовчих і судових засіданнях: 22.07.2019р., 11.11.2019р., 03.12.2019р., 30.01.2020р., 24.02.2020р.; тому обґрунтованими є судові витрати в сумі 7500грн. (1500 грн. х 5 с.з.). Щодо першого судового засідання - то в ньому представник - згідно протоколу судового засідання - присутнім не був. У період підготовчого провадження і розгляду справи по суті сторона відповідача вела себе добросовісно, і їх процесуальна поведінка не допускала зволікань і затягування розгляду справи. Таким чином, виправданими за даним актом від 24.02.2020р. витратами на дану справу в частині оплати правничої допомоги є судові витрати на суму 500+1500+ 7500 = 9500грн. Також представник брав участь ще у судових засіданнях після 24.02.2020р.. Разом з тим, суд вважає , що обґрунтованими є витрати в сумі 1500грн. за одне судове засідання, а щодо подальшого судового засідання, то суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат, виходячи з того, що єдиною підставою для його призначення було з`ясування питань щодо судових витрат, вручення позивачу документів для ознайомлення з ними, - у чому б не було потреби у разі, якби сторона відповідача діяла на цій стадії розгляду справи більш організовано, зокрема, якби вказані документи щодо судових витрат і заяву про їх відшкодування сторона відповідача подала б принаймні в стадії доповнень, а не лише заявила про таке в судових дебатах з наміром документи подати пізніше (що відповідно тягло б необхідність призначення додаткового судового засідання для ухвалення додаткового рішення по судовим витратам); враховуючи дати створення документів- сторона відповідача мала можливість подати їх до судового засідання; і у такому б разі не було необхідності у оголошенні перерви і у проведенні наступного (наступних) судового засідання. Подальша перерва пояснювалась неявкою відповідачів та їх викликом. Крім того, самі відповідачі зазначили, що в дійсності сплатили адвокату 11000грн., а не 14000грн. Таким чином, в цілому, відповідачі довели понесення ними витрат 11000грн. на правничу допомогу і мають права вимагати їх відшкодування позивачем у разі відмови у позові. Такі витрати є співмірними і обґрунтованими. Разом з тим, враховуючи, що суд позов частково задовольнив, і визначаючи частку задоволених вимог як 1/5 (частково задоволено одну з двох позовних вимог немайнового характеру і відмовлено в двох позовних вимогах майнового характеру), то згідно приписів ст.141 ЦПК України судові витрати відповідача підлягають відшкодуванню пропорційно позовним вимогам, у яких позивачу відмовлено, тобто в тій частині , в якій рішення ухвалене на користь відповідачів. Таким чином стягненню з позивача підлягає 20% від 11000грн., що становить 8800грн. Підстав для відшкодування у більшому розмірі суд не вбачає.

Outcome: partial