Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

у лютому 2020 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про зняття арешту, накладеного постановою про накладення арешту СВ ПМ СДПІ з ВПП у м. Львові від 09.08.2011 року б/н на майно [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтувало тим, що накладений арешт на належне [PERSON] майно порушує права банку як стягувача у виконавчому провадженні № 5157808, а також як іпотекодержателя за іпотечним договором № 28807Z186 від 21.08.2007 року. Зазначило, що арешт на належне [PERSON] майно був накладений в межах кримінальної справи № 183-0145, закритої 11.10.2011 року постановою Галицького районного суду м. Львова у справі № 4-1973/11. Рішення про скасування накладеного арешту, у передбаченому на той час процесуальним законодавством порядку, не приймалось. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09.06.2020 року (а.с. 36). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.06.2020 року на задоволення клопотання представника позивача - адвоката Костюченко А.Ю. витребувано у Галицького районного суду м. Львова належним чином завірені копії постанови Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2011 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2011 року у справі № 10-675/11 щодо обвинуваченого [PERSON] (а.с. 43-44). 06.06.2020 року розгляд справи призначено на 29.10.2020 року (а.с. 42). 18.06.2020 року до суду від ГУ ДПС у Львівській області надійшов відзив на позов, в якому останнє просило закрити провадження у справі, оскільки її розгляд має провадитись за правилами кримінального судочинства (а.с. 52-53). 21.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в котрій позивач, посилаючись на необґрунтованість заперечень відповідача, просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 59-63). 29.09.2020 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшли витребувані у Галицького районного суду м. Львова ухвалою від 09.06.2020 року документи (а.с. 77-81). Ухвалою від 29.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 23.03.2021 року (а.с. 85). 23.03.2021 року розгляд справи призначено на 16.08.2021 року (а.с. 91). В судове засідання 16.08.2021 року позивач явку представника не забезпечив, від останнього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та проханням задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, явку представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, пояснення щодо позову не надали. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 29.08.2011 року за № 11544844 реєстратором Львівської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на все нерухоме майно [PERSON] було накладено арешт. Підставою для накладення арешту стала постанова про накладення арешту СВ ПМ СДПІ з ВПП у м. Львові від 09.08.2011 року б/н. Звертаючись до суду, позивач вказав, що накладений арешт порушує права банку як стягувача у виконавчому провадженні № 5157808, а також як іпотекодержателя за іпотечним договором № 28807Z186 від 21.08.2007 року, а вирішити питання про зняття вказаного арешту шляхом звернення до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області або прокурора на підставі приписів КПК України 1960 року наразі є неможливим. Згідно наявних у справі матеріалів вбачається, що відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 212 КК України. Постановою старшого слідчого СВ ПМ СДПІ з ВПП у м. Львові Лещух І.Я. від 09.08.2011 року б/н у вказаній кримінальній справі накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] . Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2011 року, скасовано постанову про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за ч. 3 ст. 212 КК України. Рішення про скасування накладеного арешту у передбаченому на той час процесуальним законодавством порядку не приймалося. Крім того, з матеріалів справи вбачається, між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 28807Z186 від 21.08.2007 року. Стаття 41 Конституції України презюмує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Приписами ст. ст. 316, 328 ЦК України унормовано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321, ст. 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Іпотека, за визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 3 значеного Закону у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами оспорюваний арешт накладено на майно позивача у межах кримінальної справи постановою від 09.08.2011 року. Відповідно до ст. ст. 126, 214, 404 КПК України від 28.12.1960 року, чинного на час накладення арешту, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім даних, передбачених у ст. 130 цього Кодексу, зазначає: відомості про особу обвинуваченого, суть справи, підстави для закриття справи, рішення про скасування запобіжного заходу і заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, а також рішення в питанні про речові докази відповідно до ст. 81 цього Кодексу. Якщо у виправданого або у особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна. Отже, вказаними вище процесуальними нормами передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття, або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба, а власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. 19.11.2012 року набрав чинності КПК України від 13.04.2012 року № 4651-VI, відповідно до п. 2 Прикінцевих положень якого визначено, що з дня набрання чинності цим Кодексом втрачають чинність, зокрема, КПК України з наступними змінами. Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. З урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права, тоді як нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду 21.08.2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження №12-99гс19). З огляду вказаного вище, враховуючи закриття кримінальної справи, в межах якої на майно забезпечене іпотекою майно [PERSON] накладено арешт згідно постанови старшого слідчого СВ ПМ СДПІ з ВПП у м. Львові Лещух І.Я. від 09.08.2011 року б/н та не скасування відповідно накладеного арешту у передбаченому чинним на той час процесуальним законодавством порядку, що призвело до вичерпання усіх можливих способів захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для зняття арешту. За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зняття арешту підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем. Витрати позивача по сплаті судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved