Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 05 жовтня 2009 року він знаходився у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська». Рішенням суду від 03 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 19 серпня 2015 року, з відповідача на його користь був стягнутий середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 23 вересня 2014 року по 30 грудня 2014 року в сумі 20046,24 грн., вихідну допомогу в сумі 17540,49 грн. та моральну шкоду в сумі 300 грн., зобовязано відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку. Після відкриття виконавчих проваджень на виконання вказаного рішення відповідач наказом № 3214-к від 16 вересня 2015 року звільнив його 19 вересня 2014 року і надіслав йому поштою належним чином оформлену трудову книжку, яку він отримав 19 вересня 2015 року, а остаточний розрахунок за рішенням суду відповідач провів з ним 25 листопада 2015 року. Остаточно заборгованість по заробітній платі відповідач сплатив йому 30 грудня 2014 року, цей факт встановлений рішенням суду від 03 квітня 2015 року, також рішенням суду було встановлено, що розмір його середньоденної заробітної плати складає 278,42 грн. Рішенням суду від 03 березня 2016 року з відповідача на його користь був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку і видачі трудової книжки в сумі 61809,24 грн. та на відшкодування моральної шкоди 300 грн. Після розірвання трудового договору відповідач не сплатив йому компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки, у звязку з чим він звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної компенсації. Рішенням суду від 23 грудня 2016 року з відповідача на його користь була стягнута компенсація за невикористану відпустку за період з 2014-2015 роки у сумі 7795,76 грн. Відповідач сплатив йому компенсацію 06 лютого 2017 року, при цьому звільнений він був 19 вересня 2015 року. Як встановлено рішенням суду від 03 березня 2016 року після ухвалення судом рішення від 03 квітня 2015 року відповідач не провів із ним повний розрахунок належних йому сум при звільненні з роботи і виплатив середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, вихідну допомогу та моральну шкоду лише 25 листопада 2015 року шляхом зарахування зазначених сум на його картковий рахунок, отже, остаточним днем розрахунку є саме 25 листопада 2015 року. Таким чином, відповідач повинен виплати йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 25 листопада 2015 року по 06 лютого 2017 року в сумі 84639,68 грн. за 304 робочих дні затримки з розрахунку його середньоденного заробітку 278,42 грн. Крім того, бездіяльністю відповідач заподіяв йому і моральну шкоду, яку він зазнав у звязку з обманом щодо повного розрахунку, чим позбавив гарантій, які були обіцяні при укладанні договору, він відчував наявність постійної тривоги за майбутнє, безсонні ночі довели його до пригніченого стану, почав відчувати постійні головні болі, підняття артеріального тиску тощо, тому оцінює моральну шкоду у 2000 грн., які просив стягнути з відповідача на його користь, а також середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 84639,68 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2017 року позов [PERSON] до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 січня 2017 року по 05 лютого 2017 року в сумі 6403,66 грн., на відшкодування моральної шкоди 100 грн. З вказаним рішенням не погодився [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити, ухваливши нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, суд не врахував, що з ним при звільненні не проведено повного розрахунку, в тому числі і виплату компенсації за невикористану відпустку, а отже с урахуванням рішення суду від 03 березня 2016 року, за яким відповідач провів останній розрахунок вихідної допомоги та моральної шкоди лише 25 листопада 2015 року, суд повинен був стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку саме з 25 листопада 2015 року по день виплати компенсації 06 лютого 2017 року. Крім того, судом не було прийнято до уваги той факт, що протиправні дії відповідача щодо позивача тривають вже більше ніж два роки, отже завдана моральна шкода є тривалою і підлягає стягненню в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення на апеляційну скаргу, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] працював на державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 05 жовтня 2009 року по 19 вересня 2015 року гірничим робочим по ремонту гірничих виробок 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, тобто перебував з відповідачем у трудових відносинах. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2015 року залишено без змін, з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 23 вересня 2014 року по 30 грудня 2014 року в сумі 20046,24 грн., вихідну допомогу в сумі 17540,49 грн. та моральну шкоду в сумі 300 грн., зобовязано ДП «ВК «Краснолиманська» видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Рішення набрало законної сили 19 серпня 2015 року (а.с.18-19,38-39). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2016 року, яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26 квітня 2016 року залишено без змін, з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку і видачі трудової книжки з 31 грудня 2014 року по 24 листопада 2015 року в сумі 61809,24 грн., моральну шкоду в сумі 300 грн. Рішення набрало законної сили 26 квітня 2016 року (а.с.13-15,45-47). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] стягнуто компенсацію за невикористану відпустку за період 2014-2015 роки в сумі 7795,76 грн. Рішення набрало законної сили 04 січня 2017 року (а.с.16-17). Згідно витягу по картці/рахунку №5168757277012458 [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» вищевказана компенсація за невикористану відпустку зарахована на картковий рахунок позивача 06 лютого 2017 року (а.с.7). Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення 19 вересня 2015 року позивач не працював, вимог про розрахунок з ним з компенсації за невикористану відпустку до роботодавця не предявляв. Між сторонами був наявний спір про розмір компенсації за невикористану відпустку за 2014-2015 роки, який вирішено рішенням суду від 23 грудня 2016 року, яке набрало чинності 04 січня 2017 року, стягнуто з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 7795,76 грн., то обовязок виплатити позивачеві компенсацію за невикористану відпустку виник у відповідача з 04 січня 2017 року, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 04 січня 2017 року по 05 лютого 2017 року включно в сумі 6403,66 грн. (23 дні х 278,42 грн.). З урахуванням конкретних обставин справи, суд визначив розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 100 грн. З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд частково не погоджується з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачене ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обовязок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до правової позиції в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З обставин справи вбачається, що позивачеві при звільненні 19 вересня 2015 року не були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства відповідно до вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку за період 2014-2015 роки в сумі 7795,76 грн. Компенсація за невикористану відпустку за період 2014-2015 роки в сумі 7795,76 грн. була стягнута рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року з відповідача на користь позивача. При цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами був наявний спір про розмір компенсації за невикористану відпустку за 2014-2015 роки. Рішення ухвалено 23 грудня 2016 року, рішення сторонами не оскаржувалось, набрало законної сили 04 січня 2017 року (а.с.16-17). Відповідачем компенсація за невикористану відпустку за період 2014-2015 роки в сумі 7795,76 грн. виплачена позивачеві 06 лютого 2017 року. Оскільки за рішеннями суду від 03 квітня 2015 року та від 03 березня 2016 року з відповідача за користь позивача стягнуто середній заробіток за затримку за період з 23 вересня 2014 року по 30 грудня 2014 року та за період з 31 грудня 2014 року по 24 листопада 2015 року (а.с.18-19,13-15), середній заробіток на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню з 25 листопада 2015 року по день виплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку 06 лютого 2017 року за 302 робочих дні, які розраховані відповідно до листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25 листопада 2015 року по 06 лютого 2017 року становить 302 робочих дні х 278,42 грн. середньоденна заробітна плата, яка встановлена за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року = 84082,84 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину моральних страждань позивача, враховував конкретні обставини справи, і, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції. За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Outcome: partial