Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування позову зазначив, що 12 січня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1071 [PERSON] , [PERSON] від свого імені та від імені [PERSON] продали, а він придбав у власність 631/1000 квартири [ADDRESS] . Указаний договір купівлі-продажу було зареєстровано на товарній біржі «Одеська Універсальна біржа товарів та послуг» та 18 січня 2000 року в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що здійснено запис під № 302 стор. 132 у реєстраційній книзі № 351пр. Між сторонами було досягнуто згоди за усіма істотними умовами угоди, договір був виконаний в повному обсязі обома сторонами, позивач сплатив кошти та прийняв квартиру, а відповідачі отримали кошти та звільнили придбану ним частку квартири, передбачених законом обмежень для укладення цього договору не було, протизаконних умов договір не містить, заперечень щодо умов договору та претензій сторони не мали, договір з підстав недотримання нотаріальної форми судом недійсним не визнавався. З метою відчуження придбаної ним частки квартири, позивач звернувся до нотаріуса, проте останнім йому було відмовлено у посвідченні правочину через невідповідність договору вимогам чинного законодавства. Вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу у січні 2000 року відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Також реєстрація за позивачем права власності на частку квартири бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила чинному законодавству. Посилаючись на наведене, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1071 від 12 січня 2000 року, а саме 631/1000 частини квартири під [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Одеська Універсальна біржа товарів та послуг» в журналі реєстрації біржових угод з об`єктами нерухомості, реєстраційний № 1071 від 12 січня 2000 року, зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що здійснено запис під № 302 стор. 132 у реєстраційній книзі № 351пр. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Вантік Н. М. позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву не надали. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 12 січня 2000 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1071, а саме 631/1000 частини квартири під [ADDRESS] . Указаний договір зареєстровано на товарній біржі «Одеська Універсальна біржа товарів та послуг», а також право власності [PERSON] на частку квартири зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що здійснено запис під № 302 стор. 132 у реєстраційній книзі № 351пр. Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що при укладенні договору сторонами було досягнуто згоди за усіма істотними умовами договору, передані кошти за договором. Позивач після купівлі частки квартири вселився та проживав у ній разом з сім`єю. На час укладення договору Закон України «Про товарну біржу» не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому і не був посвідчений. Договір купівлі-продажу укладено 12 січня 2000 року, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами чинного на час укладення договору ЦК УРСР (у редакції 1963 року). Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Згідно зі статтею 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року). Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК України (у редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору. Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди». Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач не вказував, що продавці квартири ухилялися від нотаріального посвідчення договору, належних та допустимих доказів ухилення продавців від нотаріального посвідчення договору суду не надано. Під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідачі ухилялися від нотаріального посвідчення угоди, також матеріали справи не містять відомостей про те, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 475/965/16-ц, від 28 серпня 2019 року справі № 392/833/16-ц. Отже, враховуючи те, що умови договору купівлі-продажу нерухомого майна виконані, а судом не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідачі ухилялися від нотаріального посвідчення угоди чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним в судовому порядку. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за ним.

Outcome: dismissed