Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київобленерго», про зобов`язання вчинити дії: підключити до електромережі та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 08.01.2020 року відповідачем через Бориспільский районний підрозділ було здійснено відключення від мережі електроенергії оберту незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вважає дії відповідача протиправними у зв`язку з тим, що відключення було здійснено через суму зобов`язання, які нараховувалися відповідачем самостійно нічим не обґрунтовуючи. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням роз`яснити та надати копії підтверджуючих документів на підставі яких нараховується борг. На звернення від 17.01.2020 року надійшла відповідь, з суті якої вбачається, що відключення відбулося у зв`язку боргом. Тому позивач просив суд зобов`язати відповідача здійснити заходи по відновленню електропостачання за адресою [ADDRESS] . 31.03.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого вказали, що між позивачем та відповідачем було укладено договір на постачання електричної енергії № 200901213. Відповідно до ПКЕЕН що були чинними на момент виникнення договірних відносин та ПРРЕЕ чинними станом на сьогодні. Споживач зобов`язався оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та правил. Свої зобов`язання позивач не виконала, в результаті чого у споживача виникала заборгованість за спожиту електричну енергію. 11.12.2019 року відповідачем було надіслано позивачу попередження про відключення у зв`язку з заборгованістю за спожиту електричну енергію. Просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 18.06.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідно до якої позивач вказує, що твердження відповідача є необґрунтованими та такими , що не можуть бути прийняті до уваги. 04.09.2020 року на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила суд зобов`язати відповідача, який допустив порушення прав позивача відновити їх: здійснити заходити по відновленню електропостачання майна за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 18 918 грн.; стягнути усі витрати з відповідача пов`язані з сплатою судового збору. 02.02.2021 року на адресу суду надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якого вказали, що відповідачем не доведено свої позовні вимоги, не надано жодного належного та допустимого доказу. А тому просили суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 25.02.2020 року у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2020 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2020 року замінено найменування відповідача на ПАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі». Позивач та відповідач в судове засідання призначене на 02.02.2021 року не з`явилися. Через канцелярію суду подали заяви, про розгляд справи у їх відсутність. Позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач, в свою чергу заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме боргу на підставі якого було здійснено відключення від електропостачання, вони врегульовувалися Правилами користування електричною енергією для населення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, (далі ПКЕЕН), що втратили чинність 26.06.2018 на підставі постанови КМУ №502 від 20 червня 2018 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] являється споживачем послуг з енергопостачання, що надаються ПАТ «КИЇВОБЛЕНЕРГО». Адреса за якою надавались послуги - будинок [ADDRESS] , у відповідності до договору №200901213 про користування електричною енергією, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» Бориспільського районного підрозділу. Відповідно до умов договору споживач зобов`язаний вносити плату за спожиту електричну енергію. 03.05.2018 року на підставі акту №648360 про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому було замінено засіб комерційного обліку НІК 230LAП 2Т 3F№ 0292090. 08.01.2020 року працівниками ПрАТ «Київобленерго» Бориспільського РП на наряду 9004303990 було припинено постачання електричної енергії будинку [ADDRESS] . Відповідно до інформації вказаної в наряді на відключення причиною відключення будинку позивача була несплата за електричну енергію. Сума боргу зазначена в наряді складає 9 149,50 грн., а дата виникнення боргу 06.01.2020 року. Як вбачається з матеріалів справи позивачу було здійснено донарахування по непрацюючому приладу обліку електричної енергії після проведення заміни. З листа НКРЕКП вбачається, що 03.05.2018 року працівниками Бориспільського РП за адресою [ADDRESS] було виконано контрольний огляд засобу обліку електричної енергії типу НІК 230LAП 2Т 3F№ 0292090. У відповідності до п. 19 ПКЕЕН ( який діяв на момент заміни лічильника) розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів засобів обліку. Згідно вимог п. 21 ПКЕЕН Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. За власним рішенням енергопостачальник має право самостійно знімати показання приладів обліку у споживача. В той же час відповідач відповідно до умов укладеного договору, та п. 38 ПКЕЕН зобов`язаний проводити не менш як один раз на 6 місяців контрольне знімання показань приладів обліку у споживачів відповідно до затверджених графіків; У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач здійснював контроль за правильністю знімання показів з приладу обліку електричної енергії з боку позивача, у розумінні п. 21 ПКЕЕН, або проводив контрольне знімання показань приладів обліку у розумінні п.1.1 ПКЕЕ. У відповідності до п. 19 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів засобів обліку. Згідно вимог п. 21 ПКЕЕН Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. За власним рішенням енергопостачальник має право самостійно знімати показання приладів обліку у споживача. В той же час відповідач відповідно до умов укладеного договору, та п. 38 ПКЕЕН зобов`язаний проводити не менш як один раз на 6 місяців контрольне знімання показань приладів обліку у споживачів відповідно до затверджених графіків, аналогічна норма зазначене в пункті 5.1.2.21 Правил роздрібного ринку електричної енергії, що затвердженні постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018. Відповідно до п. 22 ПКЕЕН Оплата спожитої електричної енергії може здійснюватися: за розрахунковими книжками; за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником; за карткою попередньої оплати. Порядок та форма оплати спожитої електричної енергії визначаються у договорі. У платіжному документі електропостачальник обов`язково має зазначити: номер особового рахунка; адресу об`єкта; призначення платежу; період, за який проводиться розрахунок; значення попередніх та поточних показів засобу обліку (багатофункціонального/зонного засобу обліку у разі його наявності); дату зняття фактичних показів засобу обліку (у разі проведення розрахунків за платіжними документами, які виписуються електропостачальником); обсяг спожитої електричної енергії; тарифи; розмір наданих пільг та житлових субсидій; суму до оплати. У разі проведення побутовим споживачем оплати за спожиту електричну енергію за розрахунковою книжкою електропостачальник має навести приклад заповнення квитанцій, який розміщується у куточку споживача в пунктах прийому платежів, районних підрозділах, інформаційно-консультаційному центрі, на офіційному веб-сайті електропостачальника. Крім того пунктом 27 ПКЕЕН визначено порядок направлення попередження про припинення постачання електроенергії, однак відповідачем його виконано не було. Проте у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач здійснював контроль за правильністю знімання показів з боку позивача, у розумінні п. 21, 22 ПКЕЕН, або проводив контрольне знімання показань приладів обліку у розумінні п.1.1 ПКЕЕН. Долучений до матеріалів справи відповідачем, як доказ акт звіряння розрахунків за період з 01.01.2015 по 25.03.2020 судом оцінено критично, оскільки даний акт не містить підпису ні позивача, ні відповідача а відтак достеменно не встановлено та не підтверджено, що позивачем було спожито такий обсяг електричної енергії. Таким чином, суд вважає розрахунки заборгованості та таблиці, що надані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву не є належними доказами, та не підтверджують факту проведення контрольних знімань приладу обліку у позивача, а від так і не доводять об`єктивного факту виникнення заборгованості за спожиту електричну енергію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, оскільки відповідачем не було підтверджено борг за спожиту електричну енергію, його розмір та підстави виникнення тому позовна вимога про зобов`язання відповідача відновити електропостачання за адресою [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 18 918, 00 грн., суд вважає їх такими, що не підлягають до задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим в позовній заяві позивач належними та допустимими доказами не обґрунтовує позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди. Відповідно до п. 5 ППВСУ від 31.03.1995 р №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачем позивачу було завдано моральні, або фізичні страждання, або позивачем було понесено втрати немайнового характеру. З огляду на викладене вище вбачається, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial