Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 08.12.2016 року та від 05.04.2017 року просила визнати неправомірним відсторонення її від роботи в якості медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради (далі-відповідач); зобовязати відповідача усунути перешкоди у реалізації права на працю та допустити до роботи на посаді медичної сестри; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 серпня 2014 року по день ухвалення рішення суду, який на день подання заяви про уточнення позовних вимог становить 53543,88 грн.; стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. та зобовязати відповідача внести запис у трудову книжку про визнання недійсним запису в трудовій книжці від 03.08.2014 року за №20 про її звільнення з роботи за ст.40 п.1 КЗпП України; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць та допустити до роботи на посаді медичної сестри. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що з 02.01.2008 року вона обіймала посаду медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради. 03.06.2014 року її було ознайомлено з наказом ЖОКСАРС від 03.06.2014 року №26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби», згідно з яким її попередили про майбутнє скорочення займаної нею посади з 03.08.2014 року. Відповідачем 01.08.2014 року було видано наказ №53, за яким займана нею посада скорочується з 03.08.2014 року. Її зауваження відносно того, що наказ не містить формулювання про її звільнення, а лише стосується скорочення посади медичної сестри, начальником [PERSON] залишені поза увагою та 04.08.2014 року вона до роботи не була допущена, а натомість їй видали трудову книжку із внесеним записом від 03.08.2014 року про звільнення з роботи за ст.40 п.1 КЗпПУ «Про скорочення штатів» з посиланням на наказ ЖОКСАРС від 01.08.2014 року №53. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 11.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області, їй було відмовлено у задоволенні позову до ЖОКСАРС про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалюючи рішення у вказаній справі, суд виходив з того, що наказ ЖОКСАРС від 01.08.2014 року №53 «Про скорочення посади медичної сестри служби» не містить відповідного формулювання про звільнення, а передбачає лише скорочення посади медичної сестри, що не є тотожним. Разом з тим, видання наказу про скорочення посади не виключає необхідності видання наказу про звільнення з ініціативи адміністрації за п.1 ст.40 КЗпП України. Суди також вказали, що за таких обставин відсутні підстави вважати, що трудові правовідносини між позивачем та ЖОКСАРС припинилися. Тобто, на переконання позивача, такі правовідносини тривають по теперішній час. Відсутність наказу про звільнення виключало можливість поновлення на роботі та задоволення похідних вимог (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у разі незаконного звільнення). Крім того, суд дійшов висновку, що процедура звільнення її з роботи з ініціативи адміністрації ЖОКСАРС не доведена до кінця, про що зазначено в мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2015 року. Зробивши запис в її трудову книжку про звільнення з роботи, не видавши при цьому наказ про звільнення, відповідач в порушення положень трудового законодавства не звільнив її, а незаконно та безпідставно відсторонив від роботи. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2017 року позов задоволено частково.\~ Визнано незаконним недопуск до роботи [PERSON] на посаді медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради. Зобовязано Житомирську обласну комунальну спеціалізовану аварійно-рятувальну службу Житомирської обласної ради усунути перешкоди в реалізації [PERSON] права на працю та допустити її до роботи на посаді медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради. Цим же рішенням стягнуто з Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31274,48 грн. за вирахуванням податків та обов'язкових платежів, 1000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2756,00 грн. судового збору. Цим же рішенням зобовязано Житомирську обласну комунальну спеціалізовану аварійно-рятувальну службу Житомирської обласної ради внести запис у трудову книжку [PERSON] про недійсність запису від 03.08.2014 року за №20 про звільнення її з роботи за ст.40 п.1 КЗпП України.\~ Рішення в частині стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] просить змінити зазначене рішення суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку та стягнути з Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58794,84 грн. за вирахуванням податків та обовязкових платежів. Вважає рішення в цій частині незаконним та необгрунтованим. На думку апелянта, судом не було враховано, що при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, а тому на день постановлення рішення повинна була становити 58794,84 грн. У поданій апеляційній скарзі Житомирська обласна комунальна спеціалізована аварійнорятувальна служба Житомирської обласної ради просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта при ухваленні оскаржуваного рішення судом не було враховано, що по даній справі вже набрало законної сили рішення суду постановлене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому були всі підстави для закриття провадження в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із порушенням трудових прав. Вважає, що судом не було взято до уваги прохання відповідача застосувати позовну давність до вимог про поновлення на роботі. Зокрема, позивачка, знаючи про недопуск до роботи з літа 2014 року, звернулася з вимогою про визнання таких дій протиправними лише на початку 2016 року, тобто, більше ніж через півтора року. Вважає, що судом помилково висловлено позицію, що позивачка довідалась про порушення свого права з дня набрання законної сили 23.12.2015 року рішенням Богунського райсуду м.Житомира від 11.11.2015 року. Розглянувши справу в межах доводів викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційна скарга Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради підлягає задоволенню, а апеляційна скарга [PERSON] - не підлягає, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу №54 від 29.12.2007 року [PERSON] 02.01.2008 року була прийнята на посаду медичної сестри у Житомирську обласну комунальну аварійно-рятувальну службу, що убачається з копії її трудової книжки (а.с.13). Наказом №26 від 03.06.2014 року Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби позивачку попереджено про скорочення займаної нею посади з 03.08.2014 року (а.с.14). Згідно з наказом начальника Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби №53 від 01.08.2014 року скорочено з 03.08.2014 року посаду медичної сестри [PERSON] З указаним наказом позивач ознайомлена під розпис 01.08.2014 року (а.с.50). На підставі вказаного вище наказу 03.08.2014 року у трудову книжку позивача внесений запис про звільнення її з роботи за ст.40 п.1 КЗпПУ «За скороченням штатів». Вирішуючи трудовий спір та задовольняючи вимоги позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що трудові відносини між сторонами тривають, що встановлено судовим рішенням в іншій справі, а відсторонення від роботи позивачки є неправомірним. Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з»ясування всіх обставин справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира у справі №295/13590/14-ц від 11.11.2015 року (а.с.22,23), залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2015 року (а.с.24,25), відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Зазначеними судовими рішеннями встановлено ті обставини, що накази №26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби» від 03.06.2014 року та №53 «Про скорочення посади медичної сестри служби» від 01.08.2014 року не можуть вважатися наказами про звільнення, оскільки в них не міститься відповідного формулювання. Сторонами судові не надано наказ про звільнення позивача з роботи, а тому відсутні підстави вважати, що трудові відносини припинилися. Разом з тим, після постановлення зазначених судових рішень виникли нові обставини. Зокрема, предметом дослідження у вказаній справі не був наказ №53-а, копія якого надана відповідачем при розгляді даної справи. Зокрема, наказом №53-А від 01.08.2014 року (а.с.49) позивача звільнено з 03.08.2014 року з посади медичної сестри за ст.40 п.1 КЗпП України, за скороченням штатів. В даному випадку суд помилково вважав, що наказ №53а не може підтверджувати звільнення позивачки з роботи, оскільки з цим наказом позивачка не була ознайомлена, зважаючи на таке. Припинення трудового договору оформлюється виданням наказу (розпорядження) роботодавця,в якому вказується підстава припинення трудового договору в точній відповідності з формулюванням законодавства про працю і робиться посилання на певну статтю закону. У день звільнення працівнику повинна бути видана під розписку трудова книжка. Відповідно до п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58, записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Днем звільнення вважається день видачі трудової книжки. В даному випадку формулювання запису про звільнення позивачки з роботи в трудовій книжці узгоджується саме із змістом наказу №53а, а не з наказом №53. В день звільнення позивач одержала трудову книжку та з цього часу не працювала. На даний час попередні накази щодо скорочення посади та наказ №53а є чинними. Матеріали справи свідчать про те, що копія цього наказу була долучена до справи в судовому засіданні 20 квітня 2016 року за участю [PERSON] (т.1 а.с.56-58). Проте, наказ позивачем не був оспорений і законність звільнення з роботи з підстав, зазначених в цьому наказі в даній справі не оскаржувалась. Сам по собі факт не ознайомлення із змістом цього наказу не може свідчити про його недійсність до того часу, доки він не буде скасований чи визнаний неправомірним у встановленому законом порядку. Ці обставини заслуговували б на увагу лише при визначенні початку перебігу строку для його оскарження. Тобто, за умови чинності наказу №53а відсутні підстави вважати про неправомірність відсторонення позивачки від роботи. А тому і відсутні підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди та внесення запису в трудову книжку, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про правомірність відсторонення від роботи. За наведених обставин та відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

Outcome: approved