Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 23 листопада 2010 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір № 262072200323 на відкриття та ведення поточного рахунку. Згідно з умовами даного договору відповідач відкрив поточний рахунок [NUMBER] та зобов'язався виконувати операції за ним, згідно з розпорядженнями позивача, щодо руху коштів у відповідності з чинним законодавством України. 22 листопада 2010 року на даний поточний рахунок надійшла грошова сума в розмірі 468 000 доларів США, проте 03 грудня 2010 року дана сума була знята з рахунку на вимогу [PERSON], який звернувся до банку та пред'явив нотаріально посвідчену довіреність на вчинення від імені позивача дій щодо розпорядження та користування вказаним банківським рахунком. Посилаючись на те, що вказану довіреність він не видавав, текст довіреності містить низку неточностей щодо громадянства, місця перебування в Україні та інших даних позивача, за якими банк мав здійснювати ідентифікацію особи власника вкладу, позивач просив суд задовольнити пред'явлені вимоги. Зокрема, просив визнати недійсною довіреність від 30 листопада 2010 року, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON]; зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зарахувати на поточний рахунок позивача 468 000 доларів США; стягнути солідарно з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та приватного нотаріуса [PERSON] на користь позивача грошову суму в розмірі 468 000 доларів США. У судовому засіданні до участі у справі залучено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Крім того, ухвалою суду від 05 березня 2014 року, постановленою за клопотанням представника позивача, позов в частині визнання довіреності недійсною залишено без розгляду. Позивач, який надавав пояснення за участю перекладача [PERSON], та його представник у судовому засіданні підтримали пред'явлені вимоги. Представники ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» позов не визнали. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила письмові пояснення по суті пред'явлених вимог. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про час та місце його проведення повідомлялися судом належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що 23 листопада 2010 року між громадянином Республіки Китай [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір № 262072200323 на відкриття та ведення поточного рахунку, згідно з умовами якого відповідач відкрив поточний рахунок [NUMBER] в іноземній валюті та зобов'язався виконувати операції за ним, згідно з розпорядженнями позивача, щодо руху коштів у відповідності з чинним законодавством України (т.1 а.с. 22). 29 листопада 2010 року на вказаний поточний рахунок надійшла грошова сума в розмірі 468 000 доларів США, проте 03 грудня 2010 року дана сума була знята з рахунку, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку (т.1, а.с.24). Як встановлено в ході розгляду справи, 03 грудня 2010 року до Святошинського відділення №3 Київської регіональної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся громадянин Палестинської Автономії [PERSON] із заявою про видачу готівки в сумі 468 000 доларів США з вищевказаного банківського рахунку на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка видана від імені позивача 30 листопада 2010 року. Згідно умов даної довіреності, громадянин Китайської Народної Республіки [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником в банківських установах в м. Києві, в тому чисті в АТ «Райффайзен Банк Аваль» з питань користування та розпорядження відкритим на його ім'я банківським рахунком [NUMBER] з правом розпорядчого підпису. Для цього [PERSON] надано право від імені позивача подавати та одержувати необхідні заяви, довідки та документи, відкривати та закривати рахунки з правом розпорядчого підпису та розпоряджатися грошовими коштами, що будуть надходити на цей рахунок (т.1 а.с. 25). Згідно висновку призначеної судом судової почеркознавчої експертизи, складеного 03 грудня 2013 року експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, рукописний текст в довіреності від 30 листопада 2010 року «[PERSON]» виконаний не позивачем, а іншою особою. Разом з тим, питання щодо виконавця підпису від імені позивача в графі «підпис» в тексті даної довіреності експертом залишено без вирішення, оскільки експерт не володіє мовою та писемністю, яка використовувалася при виконанні даного підпису, не розуміє її специфіки - конфігурацію ієрогліфічного тексту відповідно до норм приписів, способи ускладнення і спрощення рухів, частоту вживання ознак у ієрогліфах тощо. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги представник позивача зазначає, що вказана довіреність позивачем не видавалася, текст цього документа містить низку неточностей щодо даних, за якими працівники банку були зобов'язані здійснити ідентифікацію довірителя, а відтак списання коштів з рахунку позивача було безпідставним. Зокрема, зазначає представник позивача, в довіреності вказано іншу адресу місця перебування позивача в Україні, аніж та, що була відома банку при відкритті рахунку; вказано, що позивач є громадянином Китайської Народної Республіки, а не Республіки Китай; ім'я позивача в довіреності зазначено кирилицею, а не латиною, як у договорі про відкриття банківського рахунку; в довіреності вказано індивідуальний ідентифікаційний номер позивача, в той час як такий йому присвоєно не було; невірно вказано строк дії паспорта позивача. Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Парвління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року (далі - Інструкція НБУ № 492) банк з метою ідентифікації нерезидентів повинен встановити: прізвище, ім'я, дату народження, серію і номер паспорта, дату видачі та орган, що його видав, громадянство, відомості про місце перебування фізичної особи в Україні. Як вбачається з витребуваних судом документів, така ідентифікація особи позивача банком була здійснена. Згідно п.7.2 Інструкції НБУ № 492 якщо в процесі обслуговування поточного рахунку його власник - фізична особа надає право розпорядження рахунком іншій фізичній особі, то довірена особа під час першого звернення до банку з метою використання рахунку має пред'явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу, і підтвердити свої повноваження щодо розпорядження рахунком. Як встановлено в ході розгляду даної справи, особа, яка звернулася до банку із заявою про списання грошових коштів з рахунку позивача, на підтвердження своїх повноважень надала працівникові банку, крім інших документів, довіреність, яка була виконана на спеціальному бланку, посвідчена нотаріально та містила усі необхідні дані, на підставі яких уповноважений працівник банку дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви. Зокрема, у довіреності було вказано ім'я позивача, дату видачі і номер його паспорта та номер банківського рахунку, які співпадали з тими ідентифікуючими даними, що були у розпорядженні банку. Посилання представника позивача на те, що банк був зобов'язаний відмовити у проведенні операції по списанню коштів за заявою [PERSON] через те, що надана ним довіреність мала певні розбіжності з тими даними, за якими проводилася ідентифікація позивача при відкритті поточного рахунку, суд вважає помилковими, оскільки згідно Інструкції НБУ № 492 при здійсненні видаткової операції по поточному рахунку за дорученням власника уповноваженою ним особою, банк здійснює ідентифікацію саме цієї особи. Проведення повторної ідентифікації власника поточного рахунку за таких обставин Інструкцією НБУ № 492 не передбачено. Відповідно до правила ст. 1073 ЦК України у разі безпідставного списання грошових коштів з рахунка клієнта банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта. Разом з тим, оскільки списання спірної суми відбулося на підставі нотаріально посвідченої довіреності, форма та зміст якої відповідали нормам закону та містили необхідні дані для ідентифікації довірителя саме як власника поточного рахунку, уповноважений працівник банку мав достатні підстави для прийняття рішення про проведення видаткової операції на підставі заяви повіреного. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що вказана довіреність не є чинною, банк не мав, в той час як перевірка довіреності на предмет її дійсності до компетенції банку не належить. З наданих приватним нотаріусом [PERSON] документів вбачається, що в матеріалах нотаріальної справи містяться копія паспорта позивача з приміткою щодо місця його тимчасового перебування в Україні та довідка про присвоєння йому ІІН. Як зазначалося вище, судовий експерт-почеркознавець не зміг надати відповідь з приводу належності підпису у вказаній довіреності позивачеві з об'єктивних причин. Посилання представника позивача на звіт про ідентифікацію почерку, складений Інститутом технічних наук і техніки Тайванської Академії розвитку і досліджень економіки і техніки не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до положень Закону України «Про судову експертизу» експертна діяльність здійснюється певними суб'єктами, які діють на підставі законодавства України. Залучення іноземних експертних установ або експертів можливе лише на підставі угод про взаємну правову допомогу та співробітництво, в той час як на момент вирішення судом даного спору між Україною та Республікою Китай відповідних міжнародно-правових актів не ратифіковано. При цьому суд надає оцінку тій обставині, що позивачем не ставиться питання про визнання недійсним правочину доручення, який було оформлено зазначеною довіреністю. Також суд вважає необґрунтованими посилання представника позивача на те, що всупереч п.8 Правил ведення поточних рахунків фізичних осіб в «Райффайзен Банк Аваль», затверджених постановою правління банку №П-10/01 від 14 лютого 2005 року, банк неправомірно видав спірні кошти без письмового попередження позивача, оскільки здійснення такого письмового повідомлення є правом банку у випадку відсутності готівкових коштів у відділенні банку у відповідній кількості. Будь-яких обмежень щодо права банку видавати повну запитувану суму з банківського рахунку за заявою уповноваженої особи вказані Правила не містять. Таким чином, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав позивача з боку відповідачів, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, пред'являючи позов про зобов'язання банку зарахувати спірні грошові кошти на поточний рахунок, позивач одночасно просить суд стягнути вказану суму з банку і приватного нотаріуса у солідарному порядку, в той час як такі вимоги є взаємовиключними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed