Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернулась з позовом до суду, який неодноразово уточняла та в заключній редакції позову просила: ●встановити факт неукладеності Кредитного договору №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк»; ●розірвати Договір іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №432; ●визнати припиненими кредитний договір №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» Договір іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №432 у звязку поєднанням боржника і кредитора в одній особі. В обґрунтування позову зазначила, що 10.02.2012 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № Ф2417/02, відповідно до умов якого банк зобовязався надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а саме кредит у сумі 625\~000 грн. на строк до 01.02.2032 року, а позичальник зобовязався повернути кредит і сплатити проценти. Вказувала, що грошових коштів за вищевказаним кредитним договором не отримувала, не відкривала будь-яких рахунків та не надавала Банку будь-яких розпоряджень на перерахування грошових коштів. На підставі вищевикладеного просила суд визнати факт неукладеності Кредитного договору №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» Крім того, вказувала, що в забезпечення кредитного договору, 10 лютого 2012 року між нею та ПАТ «Кредобанк» був укладений договір іпотеки №Ф2417/02-12/S-1, за умовами якого вона передала ПАТ «Кредобанк» в іпотеку житловий будинок з прибудовами літ «А-2», загальною площею 120,9 кв.м., басейн літ. Д, альтанка літ. Е, огорожа 3-5, зливна яма 6,7, замощення №І, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Нікітіної Галини, буд. 30, яке є її власністю на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2012 року. Посилаючись на те, що іпотекою може бути забезпечено лише виконання дійсного зобовязання і що в разі зміни істотних обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний, просила суд розірвати Договір іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», оскільки при укладанні договору іпотеки вона розраховувала на отримання у кредит грошей від банку, що в подальшому не відбулось. Крім цього, в обґрунтування своєї третьої вимоги, яка була доповнена нею до початку слухання справи по суті, зазначала, що відповідно до долучених до матеріалів справ, а саме копій договору від 17.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та копії Договору про відступлення права вимоги за кредитним договором №Ф2414/02-12 від 10.02.2012 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON], а також їх умов, [PERSON], будучи зобовязаною сплачувати усі платежі за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Договором іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, що укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», стала кредитором за цими же договорами відповідно до Договору про відступлення права вимоги. У звязку з чим, посилаючись на поєднання боржника і кредитора в одній особі, просила суд припинити ці зобовязання за вищезазначеними кредитним договором та договором іпотеки від 10.02.2012 року за №№Ф2417/02, Ф2417/02-12/S-1 відповідно. 27 квітня 2015 року відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просила суд стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 159174, 93 грн. та судові витрати, в обґрунтування чого зазначила, 17.02.2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] прийняла на себе обовязок сплачувати усі платежі (погашення всієї суми кредиту, відсотків, комісії, а також будь яких інших платежів), що обумовлені кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року та договором іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, що укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк». Зазначила, що у період з 01.03.2012 року по 01.05.2013 років вона, [PERSON], сплачувала всі платежі, що обумовлені у вищезазначеному договорі, а саме за власні кошти здійснювала платежі, виконуючи обовязок боржника [PERSON] за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року на загальну суму 159174 грн. 93 коп. У звязку з чим та посилаючись на те, що за умови виконання обовязку боржника, нею як третьою особою у зобовязанні, до неї перейшли права кредитора у цьому ж зобовязанні та вона має право вимоги до боржника, просила суд задовольнити її позовні вимоги. Ухвалою суду від 07.05.2015 року позови були обєднанні в одне провадження. В судовому засідання представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 25.12.2015 року (а.с.16), на задоволенні позовних вимог наполягав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У задоволенні позову [PERSON] просив відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] не ухилялась від виконання нотаріально посвідченого договору від 17.02.2012 року, укладеного із [PERSON], на теперішній час він діє, ніким не оскаржений, а тому правових підстав для стягнення суми грошових коштів, які [PERSON] сплачувала, при цьому виконуючи свій обовязок за вищевказаним договором, не має. Відповідач ПАТ «Кредобанк» в особі його представника [PERSON], який діє на підставі довіреності від 28.11.2014 року (а.с.59), в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що матеріали справи містять в собі беззаперечні докази одержання [PERSON] кредитних коштів від ПАТ «Кредобанк» за кредитним договором, який є предметом позову, та крім того, вказував, що законодавством України не передбачено можливості застосування такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину (договору) неукладеним, що підтверджується ст.. 16 ЦК України, а також п.8 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9. А тому просив суд відмовити у задоволенні вимог щодо встановлення факту неукладеності кредитного договору та розірвання договору іпотеки. Щодо вимог [PERSON] про визнання припиненими кредитний договір та договір іпотеки, то зазначив, що вони також є безпідставними, оскільки нотаріально посвідчений договір не є в розумінні закону заміною сторони боржника у кредитному договорі, оскільки на це необхідна згода самого кредитора, тобто ПАТ «Кредобанк», а такої згоди банк не надавав. У звязку з чим вважав, що у [PERSON] залишився обовязок сплачувати за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року, а тому припинення зобовязань на підставі поєднання боржника та кредитора у одні особі не відбувається. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог [PERSON], свої вимоги підтримала та зазначила, що дійсно між нею та [PERSON] 17.02.2012 року був укладений нотаріально посвідчений договір, за яким вона прийняла на себе обовязок сплачувати усі платежі (погашення всієї суми кредиту, відсотків, комісії, а також будь яких інших платежів), що обумовлені кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року та договором іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, що укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк». Вказала, що у період з 01.03.2012 року по 01.05.2013 років вона за власні кошти здійснювала платежі, виконуючи обовязок боржника [PERSON] за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року на загальну суму 159174 грн. 93 коп. Підтвердила, що на теперішній час договір від 17.02.2012 року є діючий, проте не виконаний, оскільки вона, [PERSON], перестала здійснювати оплату через свій скрутний матеріальний стан. Посилалась на усну розмову з [PERSON], в якій було досягнуто згоду, що деякий час [PERSON] буде самостійно здійснювати оплату за кредитним договором. В обґрунтування свого звернення зазначила, що їй стало зрозуміло, що свої обовязки по продажу будинку, що передбачено умовами договору від 17.02.2012 року, [PERSON] не виконає, а тому вирішила стягнути з неї суми коштів, які сплатила в рахунок боргу за [PERSON] ПАТ «Кредобанк». Представник відповідача [PERSON]В [PERSON]., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 12.11.2014 року, заперечував проти задоволення позову [PERSON] та надав письмові заперечення на позов. Вимоги [PERSON] підтримав, просив суд їх задовольнити. Дослідивши подані сторонами документи, вислухавши їх пояснення в залі суду, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, 10.02.2012 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № Ф2417/02, відповідно до умов якого банк зобовязався надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а саме кредит у сумі 625\~000 грн. на строк до 01.02.2032 року, а позичальник зобовязався повернути кредит і сплатити проценти (а.с.6-9). Крім того, судом вбачається, що 10 лютого 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» був укладений договір іпотеки №Ф2417/02-12/S-1, за умовами якого [PERSON] передала ПАТ «Кредобанк» в іпотеку житловий будинок з прибудовами літ «А-2», загальною площею 120,9 кв.м., басейн літ. Д, альтанка літ. Е, огорожа 3-5, зливна яма 6,7, замощення №І, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Нікітіної Галини, буд. 30, яке є її власністю на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2012 року (а.с.10-12). Вирішуючи по суті вимоги позивача за первісним позовом, суд виходить з наступного. Так, відповідно до п.2.5, 2.6 Кредитного договору, судом вбачається, що для обліку виданих кредитних коштів Банк відкриває позичковий рахунок №2233301385495. Кредит видається позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок, вказаний позичальником, в порядку та в строки, встановлені додатком №1. Відповідно до п. 2.7 Кредитного договору датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно наданих до суду доказів, а саме копії заяви на отримання кредитного траншу від 10.02.2012 року від [PERSON], в якій вона просила надати їй кредитні кошти відповідно до умов кредитного договору №Ф2417/02-12 від 10.02.2012 року у сумі 625000 грн. шляхом зарахування їх на рахунок №2233301385495 (а.с.35), копії заяви на видачу готівки №3230986 від 10.02.2012 року, в якому визначений отримувач коштів [PERSON] та зазначений рахунок №2233301385495, сума 625000 грн. (а.с.34), копії меморіального ордеру №3230974 від 10.02.2012 року, в якому визначений отримувач коштів [PERSON] та зазначений рахунок №2233301385495, сума 625000 грн. (а.с.36), суд приходить до висновку, що ці документи беззаперечно свідчать про те, що [PERSON] отримала від ПАТ «Кредобанк» суму кредиту за кредитним договором №Ф2417/02-12 від 10.02.2012 року у розмірі 625000 грн. На думку суду, позивач [PERSON] зворотного не довела, а докази, які надав ПАТ «Кредобанк» є належними та допустими та нічим іншим не спростовуються. З огляду на вищезазначене, суд прийшов до висновку, що посилання [PERSON] щодо неотримання нею суми кредиту за кредитним договором є безпідставними. Крім того, згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Тобто, законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України). Однак кредитний договір, спір щодо якого вирішено у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Судом установлено, що банк і позичальник уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК України. Пунктом 2.6. цього договору було передбачено, що кредит надається банком позичальнику в безготівковій формі з відкритого для цієї мети на його ім'я позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок [PERSON] Також судом встановлено, що банк перерахував на її позичковий рахунок обумовлену кредитним договором грошову суму, яка в той же день була списана. Отже, посилання [PERSON] на те, що грошей з відкритого на її ім'я позичкового рахунку вона не знімала, не може бути підставою для визнання кредитного договору та укладених у подальшому додаткових до нього договорів недійсними, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні. Така позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-63цс12, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України, та у п.7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2012 року №10-1393/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин». При цьому, розглядаючи по суті вимоги [PERSON] відносно встановлення факту неукладеності кредитного договору №Ф2417/02-12 від 10.02.2012 року через неотримання нею грошових коштів від ПАТ «Кредобанк», суд також керується п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якою передбачено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. На підставі\~\~вищезазначеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині встановлення факту неукладеності кредитного договору є\~\~необґрунтованими та безпідставними, у звязку з чим задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] про розірвання договору іпотеки, що на її думку випливає з наявності істотних змін обставин, якими сторони керувалися при укладанні вищезазначеного договору, оскільки з її посилань кредитних коштів вона не отримала, то суд вважає, що оскільки ця вимога є похідною від попередньої, у задоволенні якої судом було відмовлено, то не має обґрунтованих підстав і для винесення рішення на користь позивача і в цій частині її позову. Щодо вимоги [PERSON] про припинення зобовязань, то суд, аналізуючи пояснення сторін по справі та письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності. Підстави припинення зобов'язань можна поділити на договірні та законні. Договірні підстави визначаються добровільно суб'єктами цивільних правовідносин в договорах. Сторони є вільними у виборі будь-яких підстав припинення їх зобов'язань, в тому числі домовитися про можливість припинення зобов'язання в односторонньому порядку за бажанням будь-якої сторони. Законні підстави припинення зобов'язань, в свою чергу, можна поділити на загальні та спеціальні. Загальні підстави припинення зобов'язань визначені у главі 50 ЦК України, до них відносяться виконання, передання відступного, зарахування, новація, неможливість виконання, поєднання боржника та кредитора в одній особі та ін. Загальні підстави припинення зобов'язань стосуються будь-яких цивільно-правових зобов'язань, якщо дотримуються умови їх настання. Статтею 606 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. З системного налізу вказаної норми права вбачається, що поєднання (збіг) боржника і кредитора в одній особі має місце у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної в законі підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Отже, зникає один із суб'єктів правовідношення, у зв'язку з чим припиняється і саме правовідношення. Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого, [PERSON] зобовязалась сплачувати усі платежі за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Договором іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, що укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», а після погашення вищевказаного договору [PERSON] та виведення з-під застави будинку №30 за надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Нікітіної Галини, [PERSON] зобовязалась здійснити відчуження вищевказаного будинку у власність [PERSON] Також договором було передбачено, що він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обовязків за цим договором (п.5) (а.с.115). Крім того, судом встановлено, що 12.02.2015 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено договір відступлення прав за Кредитним договором №Ф2417/02-12 від 10.02.2012 року, за яким ПАТ «Кредобанк», як цедент, відступив [PERSON], як цесіонарієві, право вимоги до боржника [PERSON] в повному обсязі за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року, укладеному між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (а.с.23-24). Отже, на думку суду, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] є боржником [PERSON] за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року, оскільки прийняла на себе обовязок сплачувати усі платежі за кредитним договором №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Договором іпотеки №Ф2417/02-12/S-1 від 10 лютого 2012 року, що укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», і одночасно є кредитором [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги від 12.02.2015 року з ПАТ «Кредобанк» за Кредитним договором №Ф2417/02-12 від 10.02.2012 року, а тому є підстави для застосування судом статті 606 ЦК України. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про припинення основного зобовязання, а саме кредитного договору №Ф2417/02 від 10 лютого 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», то

Outcome: partial