Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохав визнати договір про піднайом житла № 8 від 30 січня 2012 року укладений між військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] нікчемним. На підтвердження своїх позовних вимог вказував, що відповідно до ст. 121 Конституції України, одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадян та держави в суді у випадках, визначених Законом. Статтею 36-1 Закону України Про прокуратуру, встановлено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокуратурами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист в суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № З-рп/99 від 08.04.1999 року по справі №1-1/99, прокурори вправі звертатись з позовами в інтересах держави та самостійно визначати та обґрунтовувати порушення інтересів держави. Згідно ч. 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну гвардію України, визнано таким що втратив чинність Закон V країни Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України тим самим внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України перейменовано в Національну гвардію України. Статтею 1 Закону України Про Національну гвардію України визначено, що Національна гвардія України є правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій. Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України Про Національну гвардію України, військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, цього Закону, інших актів законодавства. Відповідно до ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями. У разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та членів його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Згідно п. 2.1. Порядку оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Національній гвардії України, затвердженого Наказом КВВ МВС України 06.04.2009 №150, оренда житлових приміщень підприємств, організацій, установ усіх форм власності та фізичних осіб - власників житла для розміщення військовослужбовців здійснюється військовою частиною на підставі договору, оформленого згідно з вимогами Цивільного кодексу України. У відповідності до положень ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 19.03.2014 \~ \~ \~ \~року військовою прокуратурою Полтавського гарнізону за результатами перевірки додержання службовими особами військової частини [NUMBER] вимог бюджетного та антикорупційного законодавства до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №42014170690000002 за ознаками у діях службових осіб військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] ) кримінального правопорушення, передбаченого ст. 410 ч. 2 КК України. У ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що 30 січня 2012 року між військовою частиною [NUMBER] та гр. [PERSON] укладено договір № 8 від 30.01.2012 року про піднайом житла за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] із визначенням орендної плати в сумі 1090 грн. 10 серпня 2012 року до вищевказаного договору укладено додаткову угоду №8/1 відповідно до якої розмір орендної плати збільшився до 1600 грн. за місяць. 14 вересня 2012 року до вищевказаного договору укладено додаткову угоду №8/2 відповідно до якої розмір орендної плати збільшився до 1850 грн. за місяць. Разом з тим, допитаний у якості свідка власник квартири [PERSON] пояснив, що вищевказаний договір та додаткові угоди до нього з військовою частиною [NUMBER] він не укладав та не підписував. Договір про оренду житла за вищевказаною адресою він уклав з військовою частиною [NUMBER] у 2010 році, однак на сьогоднішній день його примірник договору не зберігся. Більше того, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №6205 від 05.08.2014 року проведеної у кримінальному провадженні №42014170690000002, встановлено що, підписи від імені [PERSON] у договорі №8 від 30.01.2012 року, додатковій угоді №8/1 від 10.08.2012 року та додатковій угоді №8/2 від 14.09.2012 року виконані не [PERSON] а іншою особою (особами). З огляду вищевикладене та враховуючи, що відповідно до ст. 121 Конституції України та ст. ст. 20, 36-1 Закону України Про прокуратуру, на прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді, вказані обставини стали підставою для представництва військовим прокурором Полтавського гарнізону у Октябрському районному суді м. Полтави інтересів держави. Відповідач по справі військова частина [NUMBER] Національної гвардії України подав заперечення на позов, в яких прохав залишити позовну заяву без задоволення. Прокурор військової прокуратури Полтавського гарнізону старший лейтенант юстиції Нечволод П.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував у повному обсязі. Представник військової частини [NUMBER] [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, по суті позову заперечував. Начальник служби головного бухгалтера військової частини [NUMBER] [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, по суті позову заперечувала. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, відповідно до договору №1 від 30.01.2012 . фізична особа [PERSON] та військова частина [NUMBER] в особі командира частини підполковника [PERSON] уклали цей договір про наступне: п. 1.1. [PERSON] надає, а військова частина [NUMBER] приймає в строкове платне користування квартиру. П.1.1.1.\~ Адреса: [ADDRESS] .(а.с.5-10). Відповідно до Додаткової угоди №8/1 до договору №8 за піднайом житла (на збільшення ціни) від 10.08.2012 р. плата за користування квартирою складає 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень) на місяць з урахуванням податку з доходів фізичних осіб.(а.с.11). Відповідно до Додаткової угоди №8/2 до договору №8 за піднайом житла (на збільшення ціни) від 14.09.2012 р. плата за користування квартирою складає 1850,00 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят гривен) на місяць з урахуванням податку з доходів фізичних осіб. (а.с.12). Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №6205 за кримінальним провадженням №42014170690000002 від 05.08.2014 р., підписи від імені [PERSON] у договорі №8 від 30.01.2012 року, додатковій угоді №8/1 від 10.08.2012 року та додатковій угоді №8/2 від 14.09.2012 року виконані не [PERSON] а іншою особою (особами). (а.с.13-15). Відповідно до\~ постанови Пленуму Верховного\~ Суду України N 9 від\~ 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються\~ Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання\~ правочинів\~ недійсними\~ суди залежно\~ від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями\~ 4,\~ 10\~ та\~ 203 ЦК України\~ зміст правочину не може суперечити\~ ЦК,\~ іншим законам України, які приймаються відповідно до\~ Конституції України\~ та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,\~ актам Президента України,\~ постановам Кабінету Міністрів України,\~ актам інших\~ органів\~ державної влади України,органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в\~ межах, встановлених\~ Конституцією України\~ та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім\~ актів\~ цивільного законодавства,\~ нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~ Конституції України\~ (статті\~ 1,\~ 8 Конституції України). Відповідність чи\~ невідповідність правочину вимогам законодавства\~ має\~ оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України\~ ). Відповідно до\~ ст. 6 ЦК України\~ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~ Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості\~ (\~ ст. 627 ЦК України\~ ). Згідно зі\~ ст. 628 ЦК України\~ зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~ 215 ЦК України\~ : підставою недійсності правочину є\~ недодержання\~ в\~ момент вчинення\~ правочину\~ стороною(сторонами) вимог,\~ які встановлені частинами першою - третьою,\~ п`ятою та\~ шостою\~ ст. 203 ЦК України. Якщо\~ недійсність\~ правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована\~ особа\~ заперечує\~ його дійсність на підставах,\~ встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).\~ Стаття 203 ЦК України\~ передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину : зміст\~ правочину\~ не може суперечити цьому Кодексу,\~ іншим актам цивільного\~ законодавства,\~ а\~ також\~ моральним\~ засадам суспільства. Особа,\~ яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення\~ учасника\~ правочину\~ має\~ бути\~ вільним\~ і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх,\~ неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 18\~ постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений\~ ст. 228 ЦК України:\~ 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (\~ стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.\~ При кваліфікації правочину за\~ ст. 228 ЦК України\~ має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Але позивачем належних доказів наявності в діях відповідача (як сторони оскаржуваного правочину ) вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок, не надано. Тому суд не знаходить достатньо правових підстав для визнання договору недійсним .

Outcome: dismissed