Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений, до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Галина Петрівна, Центр надання адміністративних послуг Лиманської РДА Одеської області, про визнання шлюбного договору недійсним, поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном шляхом вселення, посилаючись на те, що 03.06.2016 року між ним та відповідачем було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Г.П., відповідно до умов якого у разі розлучення, будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль марки RENAULT, модель SANDERO, 2011 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] », набуті під час шлюбу, залишаються у власності [PERSON] . Разом з тим, стверджує позивач, умови спірного договору не мають нічого спільного з його дійсним волевиявленням, оскільки українською мовою, якою складено текст договору, він не володіє, відповідач, з якою за час спільного проживання у нього склалися довірительні відносини і яка здійснювала йому переклад тексту спірного договору, запевнила його, що за умовами договору до нього, у разі розлучення, переходить половина всього набутого під час шлюбу майна; нотаріус, при посвідченні договору, не переклала йому на французьку мову текст договору і не залучила з цією метою перекладача. Крім того, зазначає позивач, умови договору поставили його у надзвичайно невигідне матеріальне становище у порівнянні з відповідачем. Представник відповідача надав до суду відзив на позов, у якому стверджує, що позивач розумів зміст спірного договору, оскільки довгий час проживає на території України, а тому умови договору відповідають його волевиявленню. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Так, приблизно в червні 2003 року позивач та відповідач познайомились, а з серпня-вересня 2003 року почали проживати однією сім`єю за місцем мешкання батьків відповідача. Зазначені обставини встановлені судом в ході допиту в судовому засіданні позивача та відповідача в якості свідків. Під час проживання однією сім`єю відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2004 року, було придбано земельну ділянку, загальною площею 0,100га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.12.2018 року № 29-15-0.8-12123/2-18. 17 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції 17.04.2004 року та про що в книзі реєстрації актів про одруження вказаного органу зроблено запис №258 від 17.04.2004 року. 08 жовтня 2004 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,100га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД №086330 від 08.10.2004 року. 13 грудня 2005 року за [PERSON] зареєстровано право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 12.12.2005 року, виданим виконавчим комітетом Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на підставі рішення №108 від 24.11.2005 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9270649 від 13.12.2005 року. 16.01.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки RENAULT, модель SANDERO, 2011 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. 03.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Г.П., відповідно до умов якого, зокрема, у разі розлучення, будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль марки RENAULT, модель SANDERO, 2011 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] », залишаються у [PERSON] на праві приватної особистої власності. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року у справі №504/1646/16-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. В результаті дослідження наданих суду сторонами письмових доказів, зокрема, посвідки на тимчасове проживання [PERSON] , з якої вбачається, що він народився у Франції 05.03.1965 року і є громадянином цієї країни, витягу з журналу судового засідання у цивільній справі №504/1646/16-ц, яка перебувала на розгляді Комінтернівського районного суду Одеської області, з якої вбачається, що [PERSON] на питання суду відповів, що українську мову не розуміє, але не заперечує, щоб відповідач перекладала, трудового договору з ТОВ «УКРАТЛАНТІК», текст якого перекладений для позивача французькою мовою, суд приходить до висновку, що на момент укладення спірного правочину позивач, не знаючи українську мову, міг не розуміти зміст спірного правочину, оскільки з моменту народження є носім французької мови, яка навіть не відноситься до групи слов`янських мов. Згідно вимог пункту 10 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі за текстом Порядок), затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, в редакції на момент вчинення оскаржуваного правочину, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Відповідно до пункту 1 глави 13 Порядку в редакції на момент вчинення оскаржуваного правочину, нотаріус відмовляє у вчинені нотаріальних дій якщо є сумніви у тому, що фізична особа яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства. Аналогічна правова вимога викладена в пункті 4 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат», згідно якого нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства. Незважаючи на існування об`єктивних сумнівів щодо володіння позивачем мовою вчинення правочину, а відповідно сумнівів щодо усвідомлення останнім його значення, змісту та правових наслідків, нотаріус, в порушення вищевказаних правових норм, посвідчила спірний договір, при цьому не здійснила жодних дій щодо перекладу тесту договору самостійно або перекладачем у письмовій або усній формі, що підтверджується відсутністю відповідного посвідчувального напису на договорі. Твердження відповідача, що позивач на момент укладення спірного договору усвідомлював значення його умов суд не може взяти до уваги, оскільки вони не підтверджені будь-якими належними, допустимими та достовірними доказами. Відповідно до вимог частин 1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також, як вбачається зі змісту оскаржуваного договору, він ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне положення у порівняні з відповідачем, що, в свою чергу, є порушенням приписів п.4 ст.93 СК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання шлюбного договору недійсним. Крім того, у ст. 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1\~ст. 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3\~ст.325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до вимог частин 1, 4 ст.125 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Статтею 63 СК України регламентовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.ст.\~317,\~319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 України, право власності непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений\~цього\~права\~чи\~обмежений\~у його здійсненні. Згідно вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1\~ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2\~ст. 89 ЦПК України\~жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що майно, яке було набуте позивачем та відповідачем як під час проживання до шлюбу однією сім`єю, так і під час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач не може бути обмеженим у здійсненні свого права власності, а тому позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved