Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до Пісківської сільської ради Новопсковського району Луганської області про визнання права власності на земельну частку (пай). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 21.06.1990 року по 15.11.1995 року він був членом колгоспу «Зоря» та працював там. 21.03.1995 року Новопсковською районною радою народних депутатів КСП «Зоря» був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ЛГ №000123. При паюванні земель, які знаходяться в колективній власності КСП «Зоря» позивач був внесений до даного списку, на видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) за №22. При підтвердженні списку на право отримання сертифікату на право отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) позивача не було внесено до даного списку. Позивач вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки право на земельну частку (пай) виникло в нього з моменту включення в список, доданий до державного акту на право колективної власності на землю. Про порушення свого права на земельну частку (пай) позивач дізнався лише при отриманні довідки відділу у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 07.11.2019 року №905/169-19. Посилаючись на вказані обставини, позивач [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) у розмірі встановленому для всіх членів КСП «Зоря» Новопсковського району Луганської області площею 6,99 умовних кадастрових гектарів. Ухвалою суду від 29.11.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 28.01.2020 року. 28.01.2020 року підготовчий розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого по справі у щорічній основній відпустці. 28.02.2020 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області закрито підготовче провадження та призначеного справу до судового розгляду на 25.03.2020 року. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Пісківської сільської\~ради Новопсковського\~району Луганської\~області до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради, просив ухвалити рішення по справі відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~ Головного\~управління Держгеокадастру\~в Луганській\~області до\~судового засідання\~не з`явився,\~надав суду\~заяву про\~розгляд справи\~без участі\~представника управління\~та пояснення\~на позов,\~в якому\~заперечував проти\~задоволення позовних\~вимог,\~посилаючись на\~наступні обставини. Представник третьої особи зазначає, що позивач внесений в списки, що додані до державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЛГ №000123, виданого Новопсковського районною радою народних депутатів від 21.03.1995 року по КСП «Зоря». Згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Зоря» Новопсковського району Луганської області [PERSON] відсутній. Позивач не заперечує той факт, що він своєчасно не скористався своїм правом на звернення до суду з позовом щодо отримання сертифіката на право на земельну частку (пай), незважаючи на те, що, як зазначив позивач, за весь період з 1990 року по 15.11.1995 року працював в КСП «Зоря» та з 03.07.1995 року по теперішній час проживає за адресою вказаною у позові, що дає підставі вважати, що позивач з села не виїжджав та залишається членом Пісківської громади. Представник третьої особи вважає, що позивач не скористався своїм правом на отримання сертифікату, при цьому не надав суду належних доказів на підтвердження перешкоди для реалізації позивачем свого права на отримання сертифікату. Також зазначає, що з часу передачі КСП земель у колективну власність, тобто з 21.03.1995 року, позивач мав можливість дізнатись про порушення свого права на отримання земельного паю, і фактично знав про те, що довгий час проходив процес паювання землі: проводилися загальні збори та інші організаційні заходи з паювання землі зазначеного господарства, про те, що підприємству виданий державний акт на право колективної власності на землю, що відбувається паювання землі. У зв`язку з викладеним, представник Головного управління Держгеокадастру у Луганській області просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки позов заявлений безпідставно та з пропуском строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 21.06.1990 року по 15.11.1995 року [PERSON] був членом КСП «Зоря», що підтверджується трудовою книжкою колгоспника серії [NUMBER] від 13.01.2000 року. [PERSON] був включений до списку громадян-членів КСП «Зоря», який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЛГ №000123, виданий Новопсковською районною радою народних депутатів 21.03.1995 року на підставі рішень Новопсковської районної Ради народних депутатів від 28.10.1994 року та 26.01.1995 року. Згідно відомості з документації із землеустрою, що включена до Державного фонду документації із землеустрою (щодо внесення в списки) №905/169-19 від 07.11.2019 року - [PERSON] за №22 дійсно внесений в списки, що додані до Державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЛГ №000123, виданого 21.03.1995 року Новопсковською районною радою народних депутатів. Згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Зоря» Новопсковського району Луганської області [PERSON] відсутній. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, [PERSON] як члену КСП «Зоря» Новопсковського району Луганської області, належало право на земельну частку (пай) за положеннями Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Згідно з ч.1 ст. 17 Земельного кодексу України, в редакції закону № 2196-ХІІ від 13 березня 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, щодо розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади. Виходячи з положень, визначених у ст. 122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради. Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Згідно з пунктами 3 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 нього розділу. Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Луганській області, затвердженим наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308, Головне управління Держгеокадастру у Луганській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Луганської області. Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідач це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] звернувся з позовом до неналежного відповідача - Пісківської сільської ради Новопсковського району Луганської області за захистом своїх порушених прав щодо відновлення права на отримання земельної частки (паю) в результаті розпаювання КСП «Зоря» Новопсковського району Луганської області, оскільки у спорах пов`язаних із паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Позов [PERSON] заявлений не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема, без залучення до участі у справі відповідачем Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, як розпорядника землею сільськогосподарського призначення, що перебуває у державній власності та Новопсковської РДА Луганської області, яка мала вирішувати питання щодо видачі сертифікату позивачу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 181/950/17 (провадження № 61-11562св19). Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки про своє право на земельну частку (пай) він дізнався після звернення до відділу у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області та отримавши довідку №905/169-19 від 07.11.2019 року. В поясненні на позов Головне управління Держгеокадастру у Луганській області заперечувало проти задоволення позову саме з причин пропуску строку позовної давності, оскільки з часу передачі КСП земель у колективну власність, тобто з 21.03.1995 року, позивач мав можливість дізнатись про порушення свого права на отримання земельного паю, і фактично знав про те, що довгий час проходив процес паювання землі: проводилися загальні збори та інші організаційні заходи з паювання землі зазначеного господарства, про те, що підприємству виданий державний акт на право колективної власності на землю, що відбувається паювання землі. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною третьої ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Отже, пропущення строку позовної давності за відсутності доказів про поважність причин пропуску, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності. Звертаючись з вказаним позовом до суду у листопаді 2019 року, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не довів той факт, що з 21.03.1995 року (з дня видачі Державного акту на право колективної власності на землю) він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. З матеріалів справи вбачається, що з часу розпаювання КСП «Зоря» з заявою про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] не звертався, наявність обставин, які б перешкоджали позивачу звернутися до суду в межах позовної давності, не встановлено. Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з пропуском строків позовної давності та незалученням до справи усіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, з підстав, викладених вище.

Outcome: dismissed