Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач в особі директора ТОВ «ВК Комунальник» Ігнатенко Г.Д. звернувся до суду з вищезазначеним позовом у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідачка не проживає в гуртожитку більше шести місяців,не сплачує комунальні платежі, особистих речей її в кімнаті не має, просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Святошинського районного суму м. Києва від 03.12.2018 року відкрито провадження по справі, розгляд справи визначений в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом не надав. 08.05.2019 р. представником позивача надано додаткові пояснення, в яких просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розгляд справи здійснювати без участі представника позивача (а.с. 33-34). Представник позивача у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 30.10.2019 р. подав заяву, в якій проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 30, 31, 49). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі рішення №754 від 10.05.1971 Київської міської ради депутатів трудящих затверджено акт Державної приймальної комісії від 10.05.1971 р. про прийняття в експлуатацію 5-ти поверхового гуртожитку на 365 місці по [ADDRESS] (а.с. 5, 6-8). Між ВАТ «Веркон» та ТОВ «ВК «Комунальник» було укладено договір купівлі-продажу засвідченого ПН КМНО Ляпуновою Я.А., зареєстровано в реєстрі №3128 від 31.08.2009 згідно якого позивач придбав нерухоме майно за 570000 грн 00 коп., у тому числі ПДВ 95000 грн 00 коп., а саме приміщення в літ. А загальною площею 2445,1 кв.м, що розташовані по [ADDRESS] (а.с. 9, 10). У вказаному гуртожитку зареєстрована [PERSON] , 1987 року народження згідно довідки Форми №3 (а.с. 12). Факт не проживання [PERSON] , у гуртожитку підтверджується актами про не проживання у складі охоронників гуртожитку ТОВ «Комунальник» від 10.10.2018 р., 10.09. 2018 р., 10.08.2018 р., 10.07.2018 р., 20.06.2018 р., 29.05.2018 р, 08.06.2018 р., 19.04.2019 р., 27.03.2019 р., 27.02.2019 р., 10.01.2019 р., 10.12.2018 р., 10.11.2018 р., (а.с. 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 35, 36, 37, 38, 39, 40). Наказом директора ТОВ «Комунальник»№ 14/18 від 08.06.2018 р. [PERSON] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням гуртожитку (а.с. 21). Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Стеттею 130 ЖК України передбачено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористалася своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є правовою підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 1762 грн 00 коп.

Outcome: approved