Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

у лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним вище позовом, у якому зазначив, що з 2012 року він є інвалідом 2-ї групи загального захворювання. 19.11.2012 року, перебуваючи у хворобливому стані, не усвідомлюючи значення своїх дій та не керуючи ними, він, у приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу [PERSON] підписав договір купівлі-продажу, згідно з яким продав свій будинок, розташований у [ADDRESS] [PERSON] Позивач стверджує, що підписуючи у нотаріальній конторі документи, він вважав, що насправді підписує заповіт на користь відповідача, яким в обмін на здійснення останньою за ним догляду мав намір заповісти відповідачу будинок. Посилаючись на відсутність свого вільного волевиявлення та посилаючись на те, що укладення договору купівлі-продажу будинку не відповідало його внутрішній волі, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 19 листопада 2012 року, укладений між ним та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину. 29 серпня 2014 року представник позивача [PERSON] подав заяву про залишення без розгляду позовної вимоги [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину. Ухвалою суду від 29.08.2014 року зазначену позовну вимогу залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з урахуванням зазначеної вище заяви підтримав повністю, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 19.11.2012 року, укладений між позивачем та відповідачем, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві та додатково посилався на акт амбулаторної судово-психолого-психіатричної експертизи від 02.06.2014 року № 34-п. Також представник позивача не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у жодне із призначених судових засідань не з'явилася. До суду повернулася уся поштова кореспонденція, яка неодноразово надсилалася відповідачу за адресою: [ADDRESS] з відміткою про те, що адресат за зазначеною адресою не проживає (а.с.69-71, 75-77, 140-144). Відповідно до відповіді на запит, який надійшов від Шаргородського районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 242 від 11.03.2014 року місце проживання фізичної особи [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, суд направляв повістки відповідачу за адресою, зазначеною у копії її паспорту, тобто, [ADDRESS] (а.с.60), проте, поштова кореспонденція також повернулася до суду з відміткою про те, що адресат за зазначеною адресою не проживає (а.с.139-141). Згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи те, що відповідач не з'явилася у судове засідання без поважних причин та з огляду на згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - [PERSON] - приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу у судове засідання також не з'явилася, проте, від неї до суду надійшли письмові заперечення, у яких вона заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на їх безпідставність, просить розглянути справу без її присутності (а.с.44). Ухвалою суду від 12.08.2014 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено [PERSON], який у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 05.10.1987 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.11.2012 року, житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с.47,53). 19 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, згідно з яким позивач продав відповідачу житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.7,8). Позивач стверджує, що нас укладення оспорюваного договору він не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати, а тому його волевиявлення при укладенні договору не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Із акту № 34-п від 02.06.2014 року амбулаторної судово-психолого-психіатричної експертизи вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2012 року [PERSON] страждав на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, атрофічних процесів мозку). На час укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2012 року [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.105-109). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із укладенням правочинів, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, згідно частин 1, 2 та 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У статті 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частиною 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Актом амбулаторної судово-психолого-психіатричної експертизи підтверджується той факт, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 19.11.2012 року [PERSON] страждав на хронічне душевне захворювання, в наслідок якого він не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Отже, на переконання суду, під час укладення спірного договору волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Таким чином, спірний договір укладено з порушенням вимог діючого законодавства щодо наявності вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення (ч. 3 ст. 203 ЦК України), що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України. Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення оспорюваним договором його прав, оскільки доведено, що укладаючи спірний договір, позивач не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними, а відтак доведено відсутність вільного волевиявлення [PERSON] на укладення договору та невідповідність його волевиявлення, яке виразилось у відчуженні житлового будинку, яке є єдиним житлом для позивача його внутрішній волі. З огляду на це, договір купівлі-продажу житлового будинку від 19.11.2012 року, укладений між позивачем та відповідачем, слід визнати недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, а тому позовні вимоги належить задовольнити у повному обсязі. Ухвалюючи це рішення, суд також вважає за необхідне зазначити те, що як зазначено у акті № 34-п від 02.06.2014 року амбулаторної судово-психолого-психіатричної експертизи, визначення психічного стану та встановлення діагнозу психічного захворювання є прерогативою фахівців - лікарів-психіатрів, з урахуванням усієї наданої медичної документації, аналізу життєвого шляху, динаміки перебігу та клінічної картини захворювання. Таким чином, з огляду на зазначене вище, слід дійти до висновку, що особи, які не є фахівцями у галузі психіатрії, зокрема, нотаріус у силу об'єктивних причин не могла самостійно встановити наявність у [PERSON] психічного захворювання. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 806,12 грн (а.с.1). Тому,

Outcome: approved