Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

У лютому 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 28 липня 2006 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис №1086. Від вказаного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2014 року шлюб між ними було розірвано. Крім того, в цьому ж рішення було зазначено про відсутність спору між сторонами й досягнення згоди щодо місця проживання дитини разом з матір'ю. Вказувала, що деякий час після розірвання шлюбу проблем не було і вона вільно спілкувалась із дитиною. На час ремонту в її оселі дитина проживала разом із батьком й це не перешкоджало її вільному спілкуванню з дитиною. Проте, з липня 2016 року відповідач безпідставно припинив її спілкування із сином та почав створювати штучні перешкоди під час відвідувань сина, чим порушує її права на участь у вихованні сина. На даний час вона володіє інформацією про те, що із початку навчального року її дитина без поважних причин не відвідує навчальний заклад, про що нею були повідомлені відповідні органи та відповідач про недопущення порушення прав дитини, проте останній так і не вжив ніяких заходів щодо забезпечення дитині можливості відвідувати навчальний заклад. Крім того, на її запити до Управління охорони здоров'я Чернівецької міської ради прийшла відповідь, що за медичною допомогою для дитини у 2016 році батько не звертався, отже поважних причин внаслідок хвороби чи захворювань для пропуску навчального процесу дитиною не має й не було. Вважає, що перебування сина у відповідача, враховуючи вищевикладені обставини, негативно впливає на виховання та здоров'я дитини. Крім того, відповідач не має власного помешкання й дитина перебуває разом із ним у помешканні, що не є у його власності, й лише умовно можна назвати житловим. В свою чергу вказувала, що у неї власна окрема квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка забезпечує належні умови для проживання та виховання дитини. Крім того, вона не має протипоказань із медичного боку, спиртними напоями вона не зловживає, та не палить. Зі своєї сторони гарантує усе можливе для повноцінного розвитку своєї дитини. Зазначала, що вона хоче дати дитині освіту і добробут, щоб син виріс у сім`ї де його люблять, поважають й не порушують його прав та інтересів. Також вказувала, що вона не проти спілкування дитини із батьком та розуміє, що син потребує уваги як батька, так і матері а тому в жодному разі з її сторони не буде існувати ніяких перешкод у побаченні батька із сином. Враховуючи вищевикладене, просила визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO], з нею, його матір'ю, [PERSON], за адресою проживання: [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] передати сина [PERSON] матері [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивачка у судове засідання не з'явилася. Від неї через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач, будучи неодноразово повідомлений про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання в судове засідання не з'явився та не повідомив причини своєї неявки. Крім того, ураховуючи доводи позивача про те, що відповідач разом із дитиною проживає на вулиці, що створює небезпеку для життя і здоров'я дитини, судом було вжито заходи щодо його розшуку та забезпечення доставки його в суд, однак вони також не були виконані та відповідача не вдалося розшукати. Також відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення в пресі, про що у справі маються належні докази, причини відсутності не повідомив. Представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, з 28 липня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2014 року шлюб було розірвано (а.с. 6). Крім того, в цьому ж рішенні було зазначено про відсутність спору між сторонами й досягнення згоди щодо місця проживання дитини разом з матір'ю. При цьому, як встановлено судом, деякий час після розірвання шлюбу позивачка вільно спілкувалась із дитиною, що підтверджено її доводами вказаними у позові. Зокрема, на час проведення ремонту в її оселі дитина проживала разом із батьком й це не перешкоджало їй вільному спілкуванню з дитиною. Проте, з липня 2016 року відповідач безпідставно почав чинити перешкоди у спілкуванні із сином, створювати штучні перешкоди під час відвідувань сина, чим порушив її права на участь у вихованні дитини. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] вказуючи на те, що з липня 2016 року відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у спілкування із сином та не надає можливості забрати дитину за місцем свого проживання, а також порушує права й самої дитини, не забезпечуючи належним чином виховання дитини й відповідно з початку навчального року її дитина без поважних причин не відвідує навчальний заклад, просила визначити місце проживання дитини разом із нею та зобов'язати відповідача передати сина їй на виховання. Так, відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини, на те, щоб малолітня дитина проживала з ними закріплено і в положеннях ст.ст.151, 160, 163 СК України. Крім того, згідно статті 9 «Конвенції ООН про права дитини», дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, згідно із частиною 1 статті 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків, або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Також положеннями частини 1 статті 162 Сімейного кодексу України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Так, з рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.11.2014 року убачається, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами спір щодо місця проживання дитини був відсутній та вони за взаємною згодою визначили місце проживання сина разом із [PERSON]. Разом з тим, в подальшому, а саме на час проведення позивачем ремонтних робіт у власному житлі, місце проживання було тимчасово визначено із батьком та позивач мала можливість вільно спілкуватися з дитиною. Однак, в подальшому відповідач у добровільному порядку відмовляється передати дитину матері та не виконує своїх батьківських обов'язків щодо належного виховання сина, забезпечення його навчанням та розвитком, що свідчить про те, що відповідач відібрав дитину у позивача та не віддає матері, а також створює перешкоди у їх спілкуванні. Крім того, убачається з матеріалів справи, зокрема з відповіді Управління освіти Чернівецької міської ради від 16.11.2016 року, дитина [PERSON] не відвідує школу і відомості щодо її фактичного місця проживання та навчання відсутні. З даного приводу 14.11.2016 року директором школи було надано письмове пояснення, з якого стало відомо, що [PERSON] не відвідує навчальний заклад з 01.09.2016 року. Крім того, дана інформація повідомлялася й до поліції у справах дітей (а.с. 8). Також слід зазначити, що згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Зокрема, як убачається із акту обстеження житлово-побутових умов Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, з метою обстеження умов проживання проведено обстеження місця проживання позивачки за адресою: [ADDRESS], й відповідно встановлено, що квартира складається із 2-х кімнат, площею 43 кв.м., в квартирі зроблено ремонт, чисто. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено всі необхідні умови, в дитини є все необхідне для повноцінного розвитку, місце для сну, відпочинку та дозвілля, в наявності одяг, іграшки та книжки. Дана квартира належить позивачу на праві власності. Крім того, відповідно до листа Служби у справах дітей Чернівецької міської ради від 29 грудня 2016 року, Службою з метою обстеження житлових умов проживання дитини було здійснено виїзд за місцем проживання відповідача - [ADDRESS] , однак відповідач відмовився впускати працівників служби до приміщення, а також не пояснив причин невідвідування малолітнім [PERSON] навчального закладу. Крім того, до Першотравневого відділу поліції було направлено клопотання від 3 листопада 2016 року щодо проведення профілактичної бесіди із відповідачем, однак це також не дало позитивних результатів, оскільки за вказаною адресою відповідач вже не проживав (а.с. 48-50). Таким чином, судом достовірно встановлено, що мати дитини має постійне місце проживання та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку сина. При цьому, доказів щодо місця проживання відповідача та створення належних умов для проживання разом із ним сина, останнім в розумінні положень ст..ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано. Також в даній справі не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, які згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 14.12.2016 (справа №6-2445цс16) мають бути також судом встановлені при розгляді справ такої категорії, а тому, дитина повинна бути відібрана у батька та передана матері. Таким чином, суд вважає, що наявні усі підстави для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутні правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від добровільного повернення дитини матері та визначення місце проживання сина із позивачем, а також не віддає дитину матері, суд вважає, що позовні вимоги в частині відібрання дитини та передачі її матері також підлягають задоволенню. Згідно п.5 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved