Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

У лютому 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що відповідач проживає за адресою: [INFO]. Послуги по теплопостачанню позивачем були надані за місцем мешкання відповідача. Плата за спожиту теплову енергію повинна провадитися споживачем теплової енергії щомісячно. Однак, відповідач оплату за спожиту теплову енергію не проводив, у результаті чого станом на 01.11.2014 року утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію у сумі 12052,60 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму, а також витрати по оплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявилася, надала заяву у якій просить про розгляд справи без її участі. Згідно наданих заперечень у задоволенні позовних вимог просить відмовити у зв'язку з тим, що договір з позивачем про надання послуг не укладала, а квартиру придбала 21.09.2011 року. Крім того позивачем пропущено строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року належить квартира №34 у житловому будинку №561, по вул.Дніпровській у м.Павлограді. У вказаній квартирі відповідач зареєстрована з 31 жовтня 2011 року. Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.162 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 19 ч. 6 Закону України Про теплопостачання, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа. У відповідності до ч.3 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд не приймає посилання відповідача на відсутність договору про надання послуг як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки обов'язок відповідача зі сплати комунальних послуг виник на підставі актів цивільного законодавства. Як вбачається з виписки по особовому рахунку, за адресою: [ADDRESS], з січня 2002 року по жовтень 2014 року за вищевказаною адресою утворилася заборгованість за послуги теплопостачання у сумі 12052,60 грн. Суд вважає, що з моменту набуття відповідачем права власності на квартиру, у нього виник обов'язок зі сплати послуг з теплопостачання. Згідно особового рахунку, за період з 21.09.2011 р. по 31.10.2014 р. розмір заборгованості складає 4227,54 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд не приймає доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відповідачем вчинялися дії, що свідчать про визнання боргу, а саме - періодично здійснювалась оплата наданих послуг, що підтверджується випискою по особовому рахунку. Отже, строк позовної давності переривався, тому позивачем зазначений строк не пропущено. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем документально підтверджено сплату судового збору у сумі 243 грн. 60 коп., тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial