Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою : [ADDRESS] , та зняття з реєстрації місця проживання, яку в подальшому, а саме 3.08.2020 року уточнила лише в частині імені відповідача ( а.с.67-68). Позов обґрунтовано тим, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Квартира перебуває у комунальній власності. [PERSON] не проживає у квартирі тривалий час, а саме з 2008 року, він не оплачує житлово- комунальні послуги. Таким чином, вважає, що [PERSON] у зв`язку з вищевказаними обставинами та на підставі статей 71,72 ЖК УРСР втратив право користування спірною квартирою. Відзиву на позов відповідачем суду не надано. Заяви, клопотання учасників процесу. 28.04.2020 року від представника позивача - адвоката Федорова М.Д. до суду надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання за його відсутності ; клопотання про витребування доказів та виклик свідків підтримує, просить їх задовольнити ; позовні вимоги підтримує ( а.с.37). 8.07.2020 року від адвоката Буділки П.В. до суду надійшла заява про вступ у справу в якості представника відповідача [PERSON] ( а.с.54-55) та заява про вручення позовної заяви з доданими до неї документами ( а.с.66). 4.09.2020 року, 31.03.2021 року від позивачки до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи в якості доказів копії акту обстеження умов проживання, квитанцій про оплату позивачем вартості комунальних послуг, фотокарток спірної квартири ( а.с.91, 126-127). Згідно заяви від 26.03.2021 року представником відповідача отримані вищевказані докази, надані стороною позивача ( а.с.139). Процесуальні дії суду. 26 лютого 2020 року до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради надіслано судовий запит з метою отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] ( а.с.14), за результатами розгляду якого отримано відповідь про те, що [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] з 31.10.1995 року по теперішній час ( а.с.15). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ( далі суд) від 1 квітня 2020 року провадження по справі відкрито ; вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження ; справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання ( а.с.16-17). Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року клопотання позивача про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та витребування доказів задоволені ; зобов`язано Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради надіслати на адресу суду відомості про осіб, зареєстрованих за адресою : [ADDRESS] ; підготовче провадження по справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті ( а.с. 40-41). В суді позивачка та її представник позовні вимоги підтримують з підстав, викладених у позові, просять позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечує з тих підстав, що обставини, викладені в позові, не відповідають дійсності, оскільки його довіритель постійно проживає у спірній квартирі ; просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції посилається на обставини, встановлені заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2018 року, по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ( справа № 331/8106/17) ( а.с.71). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, проте 17.04.2020 року звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності ; питання задоволення позову залишає на розсуд суду ( а.с.34,83). Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду звернулася [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Законний представник компенсує відсутність цивільної процесуальної дієздатності у малолітньої або недієздатної особи і виступає в процесі на захист її інтересів. При цьому, стороною є сам неповнолітній як учасник спірних правовідносин. На підставі частини третьої статті 59 ЦПК України законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Відповідно до частини першої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін мають бути підтверджені свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Повноваження законного представника неповнолітнього позивача [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] підтверджуються Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради № 970р від 21.07.2009 р. ( а.с. 10). Виходячи з положень пункту 3 частини третьої статті 71 ЖК УРСР, частини першої статті 247 СК України, статті 32 Закону України « Про забезпечення організаційно- правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», право неповнолітньої [PERSON] на збереження за нею права користування житлом встановлено законом та є безспірним. З довідки про склад сім`ї від 08.09.2009 року, вбачається, що основним квартиронаймачем спірного житла був [PERSON] , який [INFO] помер. Крім нього в квартирі були зареєстровані його : онука - [PERSON] , брати - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , сестра - [PERSON] та дядька - [PERSON] ( а.с.136). Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] зареєстрована в кв. [ADDRESS] з 13 листопада 2008 року ( а.с.9). Згідно даних Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради [PERSON] зареєстрований по вищевказаній адресі с 31 жовтня 1995 року ( а.с.15). В суді встановлено, що квартира [ADDRESS] є не приватизованою та належить до комунальної власності. Як пояснила в суді представник позивачки - [PERSON] з 2009 року вона є опікуном над неповнолітньою [PERSON] , яка з цього часу проживає разом з нею за адресою : [ADDRESS] . Наприкінці 2019 року вона намагалась поставити [PERSON] на облік для отримання житла після досягнення нею повноліття, і саме тоді дізналась про те, що дитина може претендувати на житло за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира не приватизована і належить до комунальної власності. Коли позивачка разом з опікуном відвідала квартиру, то побачила її в занедбаному стані. Від сусідів та голови ОСББ [PERSON] дізналась, що в квартирі тривалий час ніхто не проживає, по квартирі накопичились величезні борги, як за житло, так і за комунальні послуги. В квартирі відсутні : газ, світло, комунікації для користування водою та каналізацією, тобто квартира взагалі не придатна до проживання. Починаючи з 2020 року вона замінила замок на вхідних дверях квартири; власними коштами поставила решітки на вікна ; регулярно, самостійно сплачує рахунки за житло. У зв`язку з відсутністю умов для проживання неповнолітня не мала можливості оселитися в спірній квартирі, хоча разом з опікуном регулярно відвідує квартиру, намагалася навести там порядок. Оскільки з`ясувалось, що в спірній квартирі, окрім [PERSON] , зареєстрований і відповідач, то [PERSON] , діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON] , вимушена звернутися до суду з цим позовом. Після звернення до суду з цим позовом, а саме наприкінці зими ( після звернення до суду з цим позовом) - навесні 2020 року, дізналась від голови ОСББ, що вночі до квартири було проникнення, взламані замки на дверях. Відповідач почав навідуватися до квартири, і останній час оселився і став там проживати. Актом від 10 січня 2020 року, складеним Головою та членами правління ОСББ «Річкове», у присутності мешканців будинку [ADDRESS] : [PERSON] ( квартира № 28 ), [PERSON] ( квартира № 25 ), [PERSON] ( квартира № 4 ), починаючи з 2008 року, станом на час складання акту у зазначеній квартирі [PERSON] не проживає (а.с.11). Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є головою ОСББ « Річкове» ; в її управлінні з 1.06.2018 року знаходиться, в т. ч. будинок [ADDRESS] . У січні 2020 року від мера м. Запоріжжя було отримано доручення зібрати інформацію про наявність заборгованостей за комунальні послуги тощо по неприватизованим квартирам. По квартирі 21 вказаного будинку вона отримала відомості про те, що в ній зареєстровані [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Зі слів мешканців будинку [ADDRESS] їй стало відомо про те, що в квартирі з 2008 року [PERSON] не проживає, про що було складено відповідний акт. Борг по квартплаті складає понад 100 000,00 грн. Після отримання всієї необхідної інформації по квартирі, вона зв`язалася з опікуном неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] , повідомила їй про те, що дитина має право на житло, в якому зареєстрована, про наявність дуже великого боргу по квартирі. [PERSON] організувала заміну замка на вхідної двері квартири, встановила решітки на вікна, та разом зі [PERSON] почала навідуватися до квартири, виносити з неї бруд. Починаючи з березня 2020 року, [PERSON] щомісячно сплачує комунальні платежі по квартирі. Приблизно взимку 2020 року, вже після того, як [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, відповідач [PERSON] зламав замок вхідної двері квартири, та почав навідуватися до квартири, а потім оселився та почав в ній постійно проживати. У квартирі повністю відсутні умови для проживання. Світло, газ, вода відключені за борги понад 10 років потому. Станом та теперішній час борг по квартплаті не погашено, [PERSON] в оплаті комунальних послуг участі не приймав та не приймає. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON] . З 2008 року [PERSON] в квартирі не проживав. Взимку 2020 року вночі хтось приїхав та вирізав замок у квартирі № 21 . З цього часу [PERSON] почав з`являтися у квартирі. Приблизно з лютого - березня 2020 року він постійно проживає в квартирі. Вона бачила як [PERSON] ставила решітки на вікна вказаної квартири до того, як [PERSON] оселився в квартирі. Їй відомо про те, що в цій квартирі відсутні газ, світло, вода. Квартира зовсім не придатна для проживання. Відповідач [PERSON] в суді пояснював, що в спірній квартирі зареєстрований з 1966 року. У 2011 році він звільнився з місць позбавлення волі, вселився до квартири, в якій постійно проживає до теперішнього часу. З 2011 року він дійсно жодного разу не сплачував комунальні послуги по спірній квартирі. Факт відсутності в квартирі світла, газу, води в суді не заперечував. Слід зазначити, що відзиву на позов відповідач суду не надав. Позиція відповідача, який проти позову заперечує, базується лише на одному доказі - встановленій обставині у заочному рішенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2018 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ( справа № 331/8106/17) ( а.с.71). Як зазначив представник відповідача в суді, це рішення має преюдиційну силу, і доводить факт того, що [PERSON] , відповідно до акту від 01.11.2017 року, проживав та проживає в спірній квартирі. Встановлена обставина спростовує доводи позивача про те, що відповідач з 2008 року по 21.02.2020 року без поважних причин не проживав за адресою : [ADDRESS] . Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Із заочного рішення по справі № 331/8106/17 вбачається , що ані [PERSON] , ані її представник - [PERSON] участі в розгляді справи не брали і в цьому судовому процесі надали докази, які , як на їх думку, спростовують начебто встановлену обставину про те, що станом на 2017 рік відповідач проживав в спірній квартирі. Аналіз змісту судового рішення, на яке посилається сторона відповідача, свідчить про те, що судом встановлювався факт не проживання без поважних причин понад 10 років у вказаній квартирі відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт щодо постійного місця проживання в квартирі [PERSON] судом не встановлювався. Так, в абзаці 2 рішення суд не встановлює факт , а лише цитує зміст позовної заяви, згідно якої відповідач вказує на те, що він є єдиним мешканцем квартири після смерті [PERSON] ( основного квартиронаймача). Єдиним доказом на підтвердження того, що [PERSON] проживав в квартирі, як зазначено в рішенні, є Акт від 01.11.2017 року. На спростування наведеної обставини позивачем у цій справі в якості доказу наданий Акт обстеження від 10 січня 2020 року, який прийнятий судом як належний та допустимий доказ. Вказаний доказ узгоджується з поясненнями позивача, показами допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] ; дослідженими в суді фототаблицями, з яких вбачається відсутність необхідних умов для проживання в спірній квартирі ( а.с.128-132); копіями квитанцій на підтвердження оплати сторони позивача за комунальні послуги в спірній квартирі ( а.с.133-138). Отже, сукупність досліджених в суді доказів, свідчить про те, що відповідач не проживав в спірній квартирі у період часу, вказаний позивачем в позові. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON] ,. звернулася до суду з позовом 25.02.2020 року ( дата реєстрації позову в суді) та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірної квартирою понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, тобто, за період його непроживання у квартирі понад шість місяців до 21 лютого 2020 року ( дата підписання позовної заяви). Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірності поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що до звернення позивачки до суду відповідач [PERSON] був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин та забажав вселитися у спірну квартиру лише у лютому - березні 2020 року, тобто, коли справа вже знаходилася в провадженні суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Отже, в суді встановлено, що відповідач понад 10 років взагалі не сплачував комунальні послуги, до лютого - березня 2020 року не виявляв наміру проживати у спірній квартирі. Зазначені обставини підтверджені наявними у справі належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим слід вважати, що позивачкою доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки (понад 6 місяців) без поважних причин. Між тим, позов в частині зняття з реєстрації [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-1V, 11.12.2003 року (з подальшими змінами та доповненнями) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Тобто, само по собі вказане рішення є підставою для зняття з реєстрації [PERSON] . Судові витрати по справі суд розподіляє між сторонами відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial