Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Свої позовні вимог [PERSON] обґрунтовує наступними обставинами. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2000 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на користь позивача по утриманню сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 06.02.1998 року до настання його повноліття, тобто до [INFO]. Заборгованість по аліментах відповідно до виконавчого листа № 2-232, Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2000 року, про стягнення аліментів із [PERSON] в розмірі 1/4 частини, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, виданої Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, згідно довідки-розрахунку № 2269 від 22.12.2014 року складає 8503,20 грн. 15 березня 2006 року державним виконавцем державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі Київської області ДВС Міністерства юстиції України накладено арешт майна боржника, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати його відчуження. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.12.2013 р. підтверджено заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів і нарахована пеня станом на 31.12.2013 р. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2015 р. підтверджено заборгованість [PERSON] по аліментам і нарахована пеня станом на 30.06.2014 р. Протягом розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач остаточно просила суд: ухвалити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] пеню в сумі 10 371, 36 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, просили суд відмовити. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2000 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на користь позивача по утриманню сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 06.02.1998 року до настання його повноліття, тобто до [INFO]. Згідно довідки-розрахунку, виданої Відділом державної виконавчої служби Києво - Святошинського РУЮ Київської області від 16.03.2015 року державним виконавцем розраховано борг зі сплати аліментів із 01.02.1998 р. по 05.08.2009 р., який складав 23 537, 09 грн. Відповідачем сплачено борг згідно квитанції в сумі 23 737, 00 грн. В зв»язку з чим борг зі сплати аліментів станом на 05.08.2009 р. - відсутній. Сума переплати складає 199, 91 грн. 23.03.2015 р. Відділом державної виконавчої служби Києво - Святошинського РУЮ Київської області ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження. Статтею 196 СК України встановлена відповідальність за прострочення сплати аліментів, якою передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України на вимогу про стягнення неустойки (пені) встановлена позовна давність в один рік. Згідно частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. У відповідності до ст.ст. 194-195 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами стягується за рішенням суду. Кошти, які сплачувались відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] в якості аліментів, були враховані державним виконавцем при підготуванні довідки-розрахунку №943/6 від 16.03.2015 р.. А тому суд не вбачає підстав для нарахування суми пені, в зв»язку з відсутністю суми боргу. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed