Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову зазначено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї квартального комітету №2 Фотченого району м. Кропивницького від 16 лютого 2021 року, у даному будинку крім нього зареєстрована донька [PERSON] , хоча фактично з 2007 року по даний час в даному помешканні вона не проживає. Вказано, що протягом усього часу вона мешкає зі своєю сім`єю за кордоном, де має постійне місце проживання. Вирішити питання щодо зняття її з місця реєстрації в добровільному порядку виявилося неможливим через складнощі отримати відповідні документи. Відповідач за вищевказаною адресою зареєстрована, але не проживає, що викликає проблеми з сплатою комунальних послуг, а саме, позбавлення його права на отримання субсидії, яку він потребує будучи непрацездатною особою. Його дохід складається з однієї пенсії, розмір якої становить 4000 грн. на місяць і сплативши комунальні послуги, позивачу не вистачає коштів на харчування, ліки, одяг та інші речі необхідні для нормального забезпечення життя, тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 травня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач надіслала на електронну пошту суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу. Відповідно до довідки, виданої 16 лютого 2021 року квартальним комітетом № 2, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним зареєстрована [PERSON] , але не проживає з 2007 року. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР ). Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За нормою ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Судом встановлено, що відповідач фактично не проживає в будинку, не несе жодних витрат по утриманню житла, не здійснює оплату наданих комунальних послуг, тощо. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про намір вселення відповідача до будинку, чи вчинення власником перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вказано, що вони проживають по сусідству з позивачем, відповідача з 2009 року не бачили, її особистих речей у помешканні не має. За таких обставин, враховуючи, що позивач є одноосібним власником, права якого порушені, реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні житлом, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд дійшов висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, що не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За заявою позивача суд не здійснює розподілу судових витрат.

Outcome: approved