Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 06 вересня 2006 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1597. Від вказаного шлюбу у них із відповідачкою народилася донька: [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, у звязку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачкою відсутній спір щодо місця проживання дочки й відповідно на даний час дочка проживає разом із ним за місцем його проживання у [INFO] й відповідно відповідачка відмовляється у добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання дитини, ураховуючи те, що [PERSON] не має постійного місця роботи, її доходи носять нерегулярний, мінливий характер, також просив стягнути з відповідача на підставі ст.ст. 141, 181, 183 СК України аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 516 грн. щомісячно. Разом з тим, до початку розгляду справи по суті, позивач звернувся до суду із письмовою заявою, в якій вказував на те, що у звязку із наявністю між ним та відповідачкою спору щодо визначення місця проживання дитини, на підставі ст. 31 ЦПК України зменшив заявлені позовні вимоги, а також подав заяву про залишення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів без розгляду та подав позов в новій редакції, в якому просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою розірвати. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 квітня 2015 року заяву позивача задоволено та позов в частині стягнення аліментів залишено без розгляду. У судове засідання позивач не зявився, подав через канцелярію суду заяву, в якій вказав, що поданий позов в частині розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачкою, підтримує у повному обсязі, просив про його задоволення. Крім того, також у поданій заяві просив розгляд справи провести у його відсутності. Відповідачка та її представник у судове засідання не зявилися. Від представника відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання, а якому він просив провести розгляд справи у його відсутності та відсутності відповідачки, яка проти розірвання шлюбу не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що з 6 вересня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1597 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10). При цьому, як убачається з наявних у справі доказів, а також наданих позивачем та відповідною доказів, а саме: довідками ЖРЕП № 9 та ТОВ «ТД «Укрвторресурс», в яких вказано про те, що дитина проживає як із позивачем, так і з відповідачкою, а також враховуючи подану позивачем заяву, між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини, однак будь-яких позовних вимог щодо визначення місця проживання дочки одночасно із вимогами про розірвання шлюбу, на даний час сторонами не заявлено, у звязку із чим суд проводить розгляду даної справи в розумінні положень ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог. Крім того, судом також достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що\~між сторонами\~\~втрачено\~почуття любові одне до одного, сімя сторін розпалась \~й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, що також підтверджено наявними у матеріалах справи даними щодо місця проживання сторін, які проживають за різними адресами. При цьому, відповідачкою, в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на спростування вказаного. За таких обставин, ураховуючи те, що подальше спільне проживання подружжя\~\~і збереження\~ шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також подані сторонами заяви, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, на даний час шлюб носить виключно формальний характер, у звязку із чим приходить до висновку про наявність підстав для його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню\~\~з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved