Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У лютому 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала на посаді головного бухгалтера [PERSON] сільської ради. Постановою слідчого в 2011 році вона була відсторонена від займаною посади. 10 серпня 2015 року було постановлено щодо неї виправдовувальний вирок. Тому 25 грудня 2015 року вона звернулась до голови сільської ради щодо поновлення її на посаді. 27 січня 2016 року вона по пошті отримала два розпорядження голови: №7 від 25 січня 2016 року про поновлення її на посаді та №8 від 26 січня 2016 року про звільнення з займаної посади у звязку з втратою довіри. При цьому розрахунок з нею проведений не був. Вважає, що звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства та її прав. Тому просила суд поновити на роботі на посаді головного бухгалтера [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; стягнути з [PERSON] сільської ради заборгованість з заробітної плати за період з 25 січня 2016 року по 26 січня 2016 року включно та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2016 року до дня поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення суду. При розгляді справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги. Остаточно просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядження № 8 від 26 січня 2016 року про звільнення її з посади головного бухгалтера; визнати недійсним запис у трудовій книжці щодо її звільнення за п. 2 ст. 42 КЗпП; поновити на роботі на посаді головного бухгалтера [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; стягнути з [PERSON] сільської ради заборгованість з заробітної плати за період з 25 січня 2016 року по 26 січня 2016 року включно та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2016 року до 05 травня 2016 року в сумі 6 690,24 грн.; допустити негайне виконання рішення суду. У судовому засіданні представник позивача та позивачка позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що вона була незаконно відсторонена від займаної посади. Після набрання чинності виправдовувального вироку, вона звернулась 25 грудня 2015 року з заявою про її поновлення. На що отримала відповідь, що про результати розгляду її заяви буде повідомлено через місяць поштою. Про її поновлення, проведення загальних зборів колективу її не повідомлено. Поштою вона отримала одразу два розпорядження. Оскільки її звільнено з порушенням закону, без належного обґрунтування відсутністю довіри, тому просили суд задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області проти позову заперечували. Подали суду письмові заперечення. Суду пояснили, що вироком суду позивачку хоч і виправдали, але було встановлено порушення порядку оподаткування благодійної допомоги. Тому дана обставина є підставою для втрати довіри в подальшій роботі. Дійсно про поновлення на роботі, проведення зборів колективу її не повідомлено. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що розпорядженням Віта-Поштового сільського голови Києво-Святошинського району Київської області [PERSON] № 45 від 04 липня 2003 року [PERSON] призначено на посаду головного бухгалтера сільської ради. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2015 року [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України та по суду виправданою у звязку з відсутністю в її діях складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року вирок суду в частині [PERSON] залишено без змін. 25 грудня 2015 року [PERSON] подала голові [PERSON] сільської ради заяву про поновлення її на посаді головного бухгалтера [PERSON] сільської ради. 22 січня 2016 року [PERSON] звернулась з нагадуванням щодо необхідності поновлення її на раніше займаній посаді. Розпорядженням [PERSON] сільського голови №7 від 25 січня 2016 року поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера з 25 січня 2016 року. 25 січня 2016 року були проведені загальні збори трудового колективу [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо діяльності [PERSON] на посаді головного бухгалтера. За наслідками розгляду булло проголосовано за відсутність довіри до [PERSON] Також складено два акти від 25 січня 2016 року та 26 січня 2016 року про відсутність [PERSON] на робочому місці без поважних причин. Пунктом 2 ч.1 ст.41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Поняття вини сторони трудових правовідносин можна визначити як психічне ставлення до вчинюваної протиправної дії чи бездіяльності, яка полягає у невиконанні чи неналежному виконанні своїх трудових обовязків, та її наслідків, виражене у формі умислу чи необережності. В усіх випадках наявності вини спільним і обов'язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння. Розпорядженням [PERSON] сільського голови №8 від 26 січня 2016 року звільнено [PERSON] з посади головного бухгалтера з 26 січня 2016 року у звязку з втратою довіри, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. За ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини визнані сторонами. З пояснень позивача та представників відповідача встановлено, що розпорядження №7 та №8 були направлені [PERSON] одночасно. Відповідачем додатково не повідомлялась [PERSON] про її поновлення, про збори трудового колективу 25 січня 2016 року. Згідно з п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п. 3 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. За змістом указаної норми матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Не можуть бути працівниками, на яких у відповідних випадках поширюється дія п. 2 ст. 41 КЗпП України, особи, які здійснюють функції охорони або обліку. Підставою для звільнення став вирок Києво-Святошинського районного суду. А саме посилання суду на: «Суд не визнає передачу [PERSON] 25 тис. доларів США 06.10.2011 року одержанням [PERSON] хабара, оскільки як повідомили [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказані кошти були благодійною допомогою і в даній ситуації з боку [PERSON] мало місце порушення порядку прийняття та оприбуткування благодійної допомоги, крім того як встановлено з матеріалів справи остання і не бажала приймати вказані кошти від [PERSON], а останній наполягав на вчиненні нею вказаних дій. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про необхідність виправдання кожного з підсудних [PERSON] та [PERSON] за ч. 4 ст. 368 КК України тому, що результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, які надані суду та досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що діяння, яке ставилось у вину кожному з підсудних, ними вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним через відсутність в діях кожного з них обовязкових ознак складу злочину одержання хабара - корисливого мотиву та мети незаконного збагачення». Посилання представника відповідача на наявність вироку як підтвердження порушення порядку оподаткування благодійної допомоги, суд до уваги не бере. З матеріалів справи вбачається, що при розгляді кримінальної справи суд не досліджував факт порушення порядку, оскільки вирок не містить чіткого посилання на порядок, інструкцію, тощо. Не встановлено що саме порушено позивачем і на зборах трудового колективу, не повідомлено [PERSON] про їх проведення, не відібрані пояснення щодо порушення інструкцій, порядків, не проведено службове розслідування з даного факту, не перевірено відповідність дій посадовій інструкції тощо. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що розпорядження було прийнято з порушенням чинного законодавства, тому вимоги про скасування розпорядження та поновлення [PERSON] на посаді підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний замінити формулювання i вказати в рiшеннi причину звільнення у точній вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку i на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Вимоги про визнання недійсним запису в трудовій книжці не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не правильно обраний спосіб захисту. Згідно з п.8 (абз.1) постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Оскільки звільнення здійснене з порушенням норм законодавства про працю, [PERSON] відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на роботі з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Заробітна плата позивача за січень 2016 року складала 1601 грн. Враховуючи, що посадовий оклад становив головного бухгалтера становить 1601 грн., кількість робочих днів з 26 січня 2016 року по 12 травня 2016 року, то середній заробіток за один робочий день становить 74,46 грн. Доказів присвоєння рангу, існування права на доплату за вислугу років, її розмір позивач суду не надав, тому при розрахунку суд їх не бере до уваги. Доказів нарахування заробітної плати при розгляді справи суду не надано, не заявлено клопотання про їх витребування, тому у задоволенні вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати суд відмовляє. Середньої заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 26 січня 2016 року по 12 травня 2016 року становить 5\~510,04 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1378 грн. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Outcome: approved