Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення матеріальної компенсації. Свій позов мотивує тим, що з 27.07.1991 року по 14.03.2012 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними було придбано автомобіль Volkswagen Transporter T5, номер кузова [NUMBER], 2006 року випуску, ДНЗ АІ 2722 СВ, який за рішенням Фастівського міськрайонного суду від 04.11.2013 року визнано спільною частковою власністю подружжя. 30.10.2015 року, позивачці стало відомо, що зазначений автомобіль, ? частина якого належить їй на праві спільної часткової власності, знятий з обліку для реалізації. Зважаючи на те, що відповідач протиправно позбавив її права користування майном та фактично одноособово, без на те її згоди, розпорядився майном, тому вона змушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну компенсацію вартості ? частини автомобіля в сумі 96633,23 грн. на судовий збір в сумі 966,33 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, повідомлявся судом вчасно та належним чином, про причини своєї не явки суд не повідомив. Згідно зі статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню, з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду від 04.11.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Автомобіль VOLKSWAGEN, 2006 року випуску, днз АІ 2722 СВ вартістю 193266 грн. 45 коп. визнано спільною частковою власністю подружжя, за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частині автомобіля. Ухвалою Апеляційного суду Київської області, від 26.12.2013 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2013 року залишено - без змін. Відповідно до ч. 1 ст.355 та ч.1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно положень ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1-2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Положеннями ст. 364 ЦК України передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язок згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Такої правової позиції притримується Верховний Суду України (постанова від 19 лютого 2014 року справа №6-4ц14), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (рішення від 2 жовтня 2013 року). Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що відповідач одноособово, самовільно, без отримання згоди позивача, розпорядився автомобілем, який є обєктом спільної часткової власності, що є неприпустимим. Як вбачається, із інформаційної довідки № 169 від 12.12.2015 року, згідно баз даних Київської області територіального сервісного центру 3244 автомобіль Volkswagen Transporter T5, номер кузова [NUMBER], 2006 року випуску, 04.08.2009 року зареєстрований гр. [PERSON], [INFO], 16/48 на підставі довідки-рахунок ДДР670767 від 21.05.2009 року. Вказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації власником, 30.10.2015 року. Таким чином, суд вважає, що наявні порушення вимог чинного цивільного законодавства України з боку відповідача при володінні, користуванні, тієї частки із спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При вирішенні спору суд враховує, що правовий режим спільної часткової власності має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таке враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд України при розгляді справ № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року та 6-2915цс15 від 13 січня 2016 року, предметом яких був спір про стягнення компенсації (ст.364 ЦК) за частку у спільному майні. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У силу приписів статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на те, що позивач надала суду докази про неможливість спільно користуватися автомобілем, перебування автомобіля у відповідача та ненадання доступу до нього позивачу, враховуючи, що порушуються права позивача як іншого співвласника, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача матеріальної компенсації за частку у спільному майні. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 966 грн. 34 коп., що підтверджено платіжним дорученням (а.с.1).

Outcome: approved