Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду із позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач посилалась на те, що 05 грудня 2017 року її було звільнено з посади провідного консультанта -адміністратора територіального сервісного центру № 1249 РСЦ МВС України в Дніпропетровській області. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року у справі № 201/74/18, залишеним без змін постановою Верховного суду від 28 жовтня 2020 року [PERSON] поновлено на роботі. Однак, при розгляді справи № 201/74/18 не було вирішено питання про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи той факт, що позивача було незаконно звільнено з роботи, остання просить суд стягнути з відповідача 441965,45 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, 100000 грн. моральної шкоди та судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу та судового збору. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Від представника відповідача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі та відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що фактичний строк вимушеного прогулу позивача складає 609 робочих днів та сума заробітку за даний період складає 349090,98 грн. Станом на теперішній час у відповідача відсутні грошові кошти для задоволення вимог [PERSON] та остання пропустила строк для звернення із вимогами про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Згідно із приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що з 01 листопада 2016 року, згідно наказу № 44о/с [PERSON] працювала на посаді провідного консультанта-адміністратора ТСЦ № 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області. Наказом № 94о/с «По особовому складу» від 05 грудня 2017 року [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року (справа № 201/74/18) було поновлено [PERSON] на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 1249 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області та стягнуто з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року (справа № 201/74/18) було допущено до негайного виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2018 року в частині поновлення [PERSON] на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 1249 Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області. Наказом № 46о/с «По особовому складу» від 10 липня 2018 року [PERSON] було поновлено на посаді. Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 08 січня 2019 року (справа № 201/74/18) рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області про поновлення на роботі було відмовлено. Наказом № 2о/с від 09 січня 2019 року [PERSON] було звільнено з посади. Постановою Верховного суду від 28 жовтня 2020 року (справа № 201/74/18) постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2019 року було скасовано. Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2018 року залишено без змін. Наказом № 57о/с від 13 листопада 2020 року [PERSON] було остаточно поновлено на посаді провідного консультанта - адміністратора ТСЦ № 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області. [PERSON] у своїй позовній заяві зазначає, що строк її вимушеного прогулу складає 29 місяців та 6 днів, а сума заробітку за час вимушеного прогулу - 4441965,45 грн. Представник відповідача у своїх відзивах на позов не погоджується із розрахунком, наданим відповідачем і зазначає, що за період з 06 грудня 2017 року по 12 листопада 2020 року включно, фактичний строк вимушеного прогулу [PERSON] складає 609 робочих днів та сума заробітку за даний період складає 349090,98 грн., що підтверджується довідкою № 26 від 15 грудня 2020 року, складеною головою ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Білявським В.Є. та членом ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Супрун О.А. Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 05 грудня 2017 року, то середня заробітна плата позивачки повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень-листопад 2017 року. У жовтні заробітна плата позивача за 20 робочих днів становила 11167,99 грн., а у листопаді за 22 робочі дні - 12907,20 грн. Всього за 42 відпрацьованих днів у жовтні-листопаді 2017 року позивачу було нараховано 24075,19 грн. Виходячи із заробітної плати за два останні місяці та кількості робочих днів в цих місяцях (24075,19 грн. : 42 дні), середньоденна заробітна плата становить 573,22 грн., що підтверджується також довідкою № 26 від 15 грудня 2020 року, виданою відповідачем. Вимушений прогул позивача тривав 609 робочих днів з 06 грудня 2017 року по 12 листопада 2020 року вколючно. А тому середній заробіток позивача за весь час затримки по день розгляду справи, з 06 грудня 2017 року по 12 листопада 2020 року складає 349090,98 грн. (573,22 грн. середньоденний заробіток * 609 днів затримки розрахунку = 349090,98 грн.). Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для його зменшення. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] з 05 березня 2020 року і по теперішній час жодного разу не зверталась до ліквідаційної комісії відповідача з кредиторськими вимогами щодо сплати на її користь заробітної плати за вимушений прогул, а тому пропустила строки на таке звернення, суд не може взяти до уваги, оскільки остаточна постанова про залишення без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року про поновлення [PERSON] на роботі, була винесена Верховним судом 28 жовтня 2020 року, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди 19 листопада 2020 року, а тому двомісячний строк для заявлення кредитором своїх вимог, на який посилається представник відповідача, позивачем пропущено не було. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 349090,98 грн. Стосовно заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4). Проте, в даному випадку позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено. Наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між душевними стражданнями позивача і бездіяльністю або діями відповідача, вини останнього в її заподіянні. Доводи позивача, що неправомірні дії та бездіяльність відповідача порушили звичайний уклад її життя, що викликає у неї душевні страждання та заподіює їй моральної шкоди, за відсутності певних, належних доказів, не може бути свідченням заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2724 грн. (2270 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні заяви про зміну предмету позову + 454 грн. судового збору сплаченого позивачем за подання заяви про забезпечення позову), та стягнути з відповідача на користь держави 1220,91 грн. недоплаченого судового збору позивачем при подачі заяви про зміну предмету позову. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничну допомогу, то представником позивача на підтвердження факту отримання юридичних послуг надано лише оригінал ордеру, а розрахунок вартості послуг адвоката та докази сплати коштів за таку допомогу в матеріалах справи відсутні. З оглядну на вищевказане, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні такої вимоги у зв`язку із недоведеністю. Враховуючи викладене та

Outcome: partial