Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

У листопаді позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи вимоги тим, що сторони перебувають в шлюбі з 18.03.2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. Сімейне життя у сторін не склалося в силу різних характерів та різних поглядів на сімейне життя. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище «[PERSON]». Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В позовній заяві просить справу розглянути без її участі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, проте до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 18.03.2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 337, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO]. Спору, щодо визначення місця проживання дитини на даний час не має. Сімейне життя у сторін не склалося у зв'язку з різними характерами сторін та різними поглядами на сімейне життя. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін та спільної дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Як вбачається з позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в наслідок чого визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що ухвалою суду від 04.12.2018 року позивачу розстрочено сплату судового збору в розмірі 352, 40 грн, який необхідно було сплатити не пізніше наступного робочого дня після отримання нею ухвали суду про закінчення підготовчого провадження у справі, а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, суд приходить до висновку, що необхідності в поверненні позивачу 50% судового збору з державного бюджету не має, однак в силу положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 352,40 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved