Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

У поданій заяві представник позивача просить визнати недійсним кредитний договір (оферта) №GP-5504061 від 25 листопада 2013 року, обґрунтовуючи тим, що оскаржуваний договір між АТ «[PERSON] Капітал», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та [PERSON] укладений з порушенням ст.ст.8, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача». Зокрема, відповідач належним чином не ознайомлював [PERSON] з умовами кредитування, оскільки оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини та пропозицію укласти договори (оферту) остання не читала із-за дрібного шрифту, сподіваючись на добросовісність працівника банку, окремого документа з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту не отримувала та не підписувала. Оспорюваним договором передбачені несправедливі умови щодо сплати комісії за обслуговування кредиту, а положення договору щодо надання права банку на розкриття будь-якої інформації, у тому числі банківської таємниці, суперечить Законам України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних». У відзиву на позовну заяву відповідач просить у задоволені позову відмовити за безпідставністю та заявив про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу при укладенні кредитного договору були відомі всі умови договору, які виконувалися тривалий час. Відповідь позивача на відзив до суду не надходила. Сторони у судове засідання не зявилися з невідомої суду причини, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило та згідно поданих заяв просять розглянути справи без їх участі. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. Зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладеним шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст.638 ЦК України). Установлено, що 25 листопада 2013 року між АТ «[PERSON] Капітал», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та [PERSON] на умовах, зазначених у пропозиції (оферта) укладено кредитний договір №GP-5504061, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 10500 грн., у тому числі 10000 грн. на споживчі цілі та 500 грн. для сплати разової комісії, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17% на рік та комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2,5% строком на 36 місяців. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, загальне правило, що сформоване у ч.1 ст.638 ЦК України, яке використовується при встановленні моменту укладення договору, практично визначає, що всі цивільно-правові договори є консесуальними, тобто договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо визначеного законом та сторонами кола істотних умов. Таким чином, виходячи з викладеного, істотними умовами кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну та строк його дії. Настання моменту укладення договору може залежати від надання договору, передбаченої законом або обумовленої його сторонами за взаємною згодою, тієї чи іншої його форми. Так, відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Доводи позивача щодо ненадання відповідачем інформації про умови кредитування перед укладенням та під час укладення договору є помилковими, оскільки в Пропозиції укласти договори (оферта) №GP-5504061 від 25 листопада 2013 року, що підписані сторонами, чітко зазначено розмір фінансового активу, вираженому у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, викладені у ч.2 основних умов кредиту. Згідно правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15, інформація про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, однак навіть у випадку ненадання банком такої інформації споживачу не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Крім цього, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових умов щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупності вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. Згідно положень ч.3 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» у редакції на час виникнення спірних правовідносин персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Таким чином, правочин, що оспорюється позивачем, відповідає вимогам закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним у цілому. Разом з тим, оскільки відповідно до умов оспорюваного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року в справі №7рп/2013 зазначено, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до положень ст.18 Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно ст.55 Закону України «про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Пунктом п.3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, чинних на час виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії. які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За приписами ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії , не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З пункту 2.3 частини 2 «Основні умови кредиту» та Графіка платежів, що є частиною Пропозиції (оферти) №GP-5504061 від 25 листопада 2013 року, передбачено сплату комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2,5% щомісячно, або 262,50 грн. щомісячно, яка разом із щомісячною основною сумою кредиту та відсотками включена в щомісячну суму платежу за розрахунковий період, що підлягає сплаті на погашення кредиту. Призначення нарахованої суми комісії у договорі не визначено, а доказів віднесення цього платежу до супутніх послуг, передбачених п.2.1 вказаних вище Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідач не надав. А надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RНO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Таким чином, суд дійшов до висновку, що встановлення банком у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредиту є незаконним, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Умови кредитного договору, якими встановлено обов'язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та підлягають визнанню недійсними, а тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими. Водночас, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яка обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Про порушення свого права позивач могла і повинна була дізнатися саме в момент укладання кредитного договору 25 листопада 2013 року, оскільки ознайомилася з його умовами та підписала договір без зауважень, підтвердила своїм підписом обставини отримання автентичного примірника Пропозиції (оферти), Умов кредитного договору та Графіку платежів з помісячною розбивкою до 25 листопада 2016 року із зазначенням основної суми погашення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту (п.3 договору). А тому, уважно ознайомившись з текстом договору, графіком погашення кредиту, позивач могла і повинна була дізнатися, що її право в частині нарахування комісії за обслуговування кредиту порушено (постанова Верховного суду від 12 лютого 2018 року у справі №723/2863/15-ц). Крім того, 05 вересня 2014 року позивач достроково повністю виконала зобовязання за кредитним договором, сплативши кредитні кошти та з указаної дати договір є нечинним, оскільки припинив свою дію та був закритий. Позовна заява позивачем надіслана суду поштою 08 грудня 2017 року, а строки давності сплили 26 листопада 2016 року, про застосування яких заявлено відповідачем. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та за спливом строків давності в частині обґрунтованих вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed