Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] пред`явив через суд позов до АТ КБ «Приватбанк» на предмет визнання недійсними: договору іпотеки № DNHLGK00000705, укладеного 08 травня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. за реєстровим № 4415 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHLGK00000705 від 08 травня 2007 року; додаткового договору № 1 від 20 грудня 2008 року до договору іпотеки № DNHLGK00000705 від 08 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. за реєстровим № 16692; додаткового договору №2 від 30 січня 2009 року до договору іпотеки № DNHLGK00000705 від 08 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДНМО Бондар І.М. за реєстровим № 324; та одночасно заявив вимоги виключити записи: від 08 травня 2007 року про іпотеку квартири [ADDRESS] та про обтяження за № 17501440 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М.; від 08 травня 2007 року про заборону на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] ) до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 4924120, внесений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М.; від 08 травня 2007 року про обтяження на квартиру [ADDRESS] ) до Державного реєстру іпотек реєстраційний номер обтяження 4924159, внесений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М.; від 18 листопада 2016 року - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32428385 та запис про право власності 17501406 на квартиру [ADDRESS] ) за ПАТ КБ «Приватбанк» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, внесений приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л.; від 18 листопада 2016 року про перенесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про іпотеку 17501457, внесений приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л.; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 10035,00 грн. Такі вимоги позивач обґрунтовував тим, що на день укладення договору іпотеки в квартирі [ADDRESS] , яка належала позивачу на праві власності за договором дарування від 17 липня 2001 року, проживали його неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проте згода органу опіки і піклування відповідно до вимог ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, ч.4 ст.12 закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» на укладення цього договору і передачу житла дітей в іпотеку не надавалась, у зв`язку з чим за ч.1 ст. 224 ЦК України укладений договір є нікчемним та на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним із застосуванням згідно ч.5 ст. 216 ЦК України наслідків недійсності нікчемного правочину. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 22 листопада 2019 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень, однак з потребою у витребуванні доказів за клопотанням позивача за ухвалою суду у відповідача копії кредитної справи, у приватних нотаріусів оспорюваних правочинів та документів на підставі яких проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем. Відповідач 06 липня 2020 року подав відзив на позовну заяву, в якому не визнав позовні вимоги повністю з тих, підстав, що, по-перше, згідно п.12, 12.5 та 12.7 договору іпотеки від 08 травня 2007 року іпотекодавець засвідчив, що предмет іпотеки є його власністю, вільний від застави та інших обмежень, на момент укладення цього договору відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, а сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним; по-друге, позивач посилається на довідку про зареєстрованих осіб від 24 січня 2002 року, тоді як термін дії такої довідки один місяць, а договір укладався значно пізніше - 08 травня 2007 року у зв`язку з чим такі доводи позивача є неспроможними; по-третє, позивач пропустив строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки договір укладений 08 травня 2007 року, а з позовом позивач звернувся лише наприкінці листопада 2019 року, а тому відповідач просив в задоволенні позову відмовити. Треті особи, отримавши копію позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження у справі, заяв по суті справи не подавали, направивши на виконання ухвали суду витребовувані документи. У судове засідання не з`явилися всі учасники справи. Позивач у заяві від 17 серпня 2020 року клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав; в подальшому позивач двічі клопотав про відкладення розгляду 14 вересня та 12 листопада, проте так і не прибув у засідання, у зв`язку з чим суд у відповідності з вимогами п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе здійснити розгляд справи у його відсутності з урахуванням раніше поданих заяв. Представник відповідача про причини своєї неявки не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, що не перешкоджає з`ясуванню обставин справи; треті особи, кожна окремо, у поданих заявах клопотали про розгляд справи у їх відсутності з ухваленням рішення відповідно до вимог закону, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті у відсутності усіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 08 травня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладений кредитний договір № DNHLGK00000705, за умовами п.1, 7.1 якого відповідач надав позивачу кредит на суму 300 000,00 доларів США на умовах строковості, платності, а позивач зобов`язався повернути кредит у строк до 08 травня 2037 року, сплатити відсотки - 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, виплачуючи кредит ануїтет ними платежами щомісяця в розмірі 3281,62 доларів США. Відповідно до п.7.3 вказаного кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором виступає іпотека квартири [ADDRESS] , а також всі інші види іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки і т.д., які надаються банку з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором. Згідно заяви на видачу готівки № 1 від 08 травня 2007 року позивач отримав 296582,62 долари США, про що свідчить відповідне платіжне доручення від 08 травня 2007 року (а.с.182-183). 19 грудня 2008 року між сторонами укладений додатковий договір №1 до кредитного договору № DNHLGK00000705 від 08 травня 2007 року, згідно якого у п.7.1 кредитного договору внесені зміни, суть яких полягала у визначенні щомісячного платежу у розмірі 2807,30 доларів США (а.с.181). Також 26 грудня 2008 року сторонами укладений додатковий договір №2 до кредитного договору № DNHLGK00000705 згідно якого у п.4.1 внесені зміни, суть яких полягала у зменшенні розміру пені, зокрема, при простроченні позичальником будь-якого зобов`язання позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки (а.с.181-зворот). В забезпечення виконання зобов`язань за наведеним кредитним договором між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» 08 травня 2007 року укладений договір іпотеки квартири DNHLGK00000705, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 172, за умовами п.33.3 якого в іпотеку передана квартира [ADDRESS] (а.с.60-63). Вказана квартира належала позивачу станом на 08 травня 2007 року на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. 17 липня 2001 року за реєстровим № 1736, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.69, 70, 71). 19 грудня 2008 року між сторонами укладений додатковий договір №1 до договору іпотеки квартири № DNHLGK00000705, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 16692 (а.с.87), згідно якого умови п.33.2 договору викладені в новій редакції, яка відповідала умовам, визначеним додатковому договорі №1 від 19 грудня 2008 року до кредитного договору. 30 січня 2009 року між сторонами укладений додатковий договір №2 до договору іпотеки № DNHLGK00000705 від 08 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДНМО Бондар І.М. за реєстровим № 324, згідно якого умови п.33.2 договору викладені в новій редакції, яка відповідала умовам, визначеним додатковому договорі №2 від 26 грудня 2008 року до кредитного договору. (а.с.89) Крім вказаного, в архівному наряді приватного нотаріуса ДМНО Бондар І.М. з посвідчення вказаного іпотечного договору наявна подана позивачем нотаріусу при укладенні іпотечного договору довідка КВЖРЕП Кіровського району м. Дніпропетровська від 08 травня 2007 року № 708, видана [PERSON] про те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с.72). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме її порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й судом має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний і правомірний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими фактом порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з`ясуватинаявність у дитини іншого місця проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів. За змістом цього законодавчого припису, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язком батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету забезпечення інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до пункту 1.6 договору іпотеки іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки є його власністю, вільний від застав та інших обмежень. Предмет іпотеки не підлягає вилученню та вільний від зобов`язань, крім тих, що передбачені цим договором. Як встановлено судом у квартирі [ADDRESS] станом на день укладення договору іпотеки цієї квартири неповнолітні чи малолітні особи зареєстрованими не були, про що свідчить довідка КВ ЖРЕП Кіровського району м. Дніпропетровська від 08 травня 2007 року № 708, що також обумовлено і в договорі іпотеки, за умовами п.12.7 та п. 12.9 якого іпотекодавець засвідчив, що на момент укладення цього договору: відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку; при укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї осіб, які мають право користування даних предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності) дали згоду на їх виселення. Вказані вимоги виконані нотаріусом, про що свідчать матеріали наряду архіву нотаріуса, де містяться договір та супутні документи, на підставі яких посвідчений договір, що долучені до матеріалів цивільної справи. Наведені обставини, з урахуванням умов іпотечного договору, свідчать про те, що на час укладення цього договору іпотекодавець визнав, що права його дітей при укладенні цього договору не порушуються. Судом також враховано, що спірний договір укладено у 2007 році, однак із зазначеним позовом іпотекодавець звернувся майже через 12 років, у 2019 році. Разом з тим, сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати під час виявленні цієї волі (естоппель), що випливає із засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 ЦК України). Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Оцінивши наведене, суд врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, та дійшов висновку про недобросовісність дій [PERSON] під час укладення іпотечного договору та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення позову. [PERSON] не міг не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки), у разі неналежного виконання вимог кредитного договору, оскільки свідомо отримав кредит на власні споживчі потреби та свідомо передав належну йому квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним ним кредитним договором. Посилання позивача на довідку Державного комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Кіровського району м. Дніпропетровська від 24 січня 2002 року (без номеру) (а.с.22) про те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано дві особи 23 січня 2002 року згідно договору дарування від17 липня 2001 року, а саме: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , суд до уваги не приймає, оскільки вказана довідка містить відомості на час її складення - 24 січня 2002 року, тоді як договір іпотеки укладався 08 травня 2007 року і нотаріусом взяті до уваги актуальні дані про зареєстрованих в іпотечній квартирі осіб згідно довідки КВЖРЕП Кіровського району м. Дніпропетровська від 08 травня 2007 року, а тому твердження позивача про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки квартири, в якій проживають та зареєстровані неповнолітні діти, є безпідставними. Особа, яка у виборі варіанта власної поведінки діє нерозсудливо, не може надалі посилатися на таку власну необачність як на підставу визнання укладених нею правочинів недійсними. Також суд приймає до уваги, що діти позивача: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , на день звернення [PERSON] є повнолітніми дієздатними особами і з позовом про захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів не зверталися, а позивач у своєму позові не навів доводів про те, які саме його особисті права та інтереси порушені та підлягають захисту в судовому порядку, тоді як за ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд за ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed