Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Сєдової Флори Андріївни про визнання договору недійсним, відповідно до якого просить визнати недійсним договір довічного утримання від 24 липня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Сєдовою Флорою Андріївною про передачу у власність [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання про передачу у власність [PERSON] частини квартири [ADDRESS] , що складається в цілому з однієї житлової кімнати, житловою площею 16.1 кв.м, загальною площею 31,0 кв.м. і належить відчужувачу, [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Одеським Верстатобудівельним виробничим об`єднанням 31 травня 1995 року та зареєстрованим за № 306 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації 12 липня 1995 року, реєстраційний номер 31007888. На момент укладання договору [PERSON] перебував у законному шлюбі з [PERSON] ( актовий запис № 859 від 23 вересня 1946 року). У свідоцтві про право власності на житло, виданого Одеським Верстатобудівельним виробничим об`єднанням 31 травня 1995 року та зареєстрованим за № 306 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації 12 липня 1995 року, реєстраційний номер 31007888, вказано що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної власності у рівних долях, отже вказана квартира (доля в неї ) не є, особистою приватною власністю одного з подружжя, тому відповідно до норм СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] не надавала своєму чоловікові [PERSON] згоду на розпорядження спільним майном, що свідчить про те, що вона була не згодна з укладанням правочинів, щодо можливого відчуження майна (договір про довічне утримання) оскільки він суперечить їхнім інтересам, також вона не надавала і письмову заяву нотаріусу, яка при укладанні вказаного договору довічного утримання є - обов`язковою на вчинення відповідних дій. При цьому [PERSON] , була зареєстрована та мешкала у квартира [ADDRESS] , яка була їх з чоловіком спільною сумісною власністю з 20.05.1970 року і іншого житла не мала, тому всі дії пов`язані з будь-якими правочинами, щодо вищенаведеної квартири прямо стосуються її інтересів, щодо володіння та розпорядження майном, яке є - спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що оскільки [PERSON] не надавала своєму чоловікові - [PERSON] згоду на розпорядження спільним майном, що свідчить про те, що вона була не згодна з укладанням правочинів, щодо можливого відчуження майна (договір про довічне утримання), у зв`язку з чим просить спірний договір довічного утримання визнати недійсним. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.01.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 25.01.2019 року на виконання ухвали суду від 04.01.2019 року [PERSON] надала суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 29.01.2019 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.04.2019 року у підготовчому судовому засіданні суд приєднав до матеріалів справи надані позивачем документи та відклав розгляд справи на 19.06.2019 року. Ухвалою суду від 19.06.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 12.01.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, суд витребував з державного нотаріального архіву Одеської області належним чином посвідчену нотаріальну справу, щодо укладення 24.07.2010 року державним нотаріусом Сєдовою Ф.А. договору довічного утримання укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Зазначені докази надійшли до суду 23.03.2021 року. 12.10.2021 року у судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити посилаючись на те, що оскільки квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної власності у рівних долях, а [PERSON] не надавала свою згоду на передачу у власність Ѕ частину квартири [PERSON] , тому [PERSON] не мав права на складання договору довічного утримання, у зв`язку з чим вказаний договір має бути визнаний недійсним. Крім того, представник позивача вказував, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання по договору довічного утримання, оскільки проживала у іншому місті, не надавала матеріальної допомоги [PERSON] , не здійснювала за ним догляд, у зв`язку з чим вказаний договір також має бути визнаний недійсним. Крім того були допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відкладено розгляд справи на 08.12.2021 року. 08.12.2021 року у судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, через оголошення на веб-порталі судової влади України, причини неявки суду не повідомила. Відзив на позов не надавала. Третя особа - державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Сєдова Ф.А. у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір довічного утримання, що посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Сєдовою Ф.А., зареєстровано в реєстрі за №9-186, за яким [PERSON] передає у власність [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що складається в цілому з однієї житлової кімнати, житловою площею 16,1 кв.м., загальною площею 31,0 кв.м., в свою чергу [PERSON] зобов`язується довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в квартирі одягом та взуттям, належним медичним обслуговуванням, лікувальними засобами, продуктами харчування, наданням побутових послуг. Відповідно до п.12 зазначеного договору сторонам роз`яснено зміст ст.ст. 13, 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.01.2001 року, ст.ст. 182, 210, 377, 405, 744-757 ЦК України. Згідно п. 13 вказаного договору зміст п. 2 ст. 59 Сімейного кодексу України сторонами роз`яснено. Відчужувач свідчить, що укладанням договору інтереси членів його сім`ї не порушуються. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особу сторін, їх дієздатність та належність [PERSON] частини квартири, що відчужується перевірено нотаріусом. На момент укладання договору [PERSON] перебував у законному шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] виданого Ленінським ЗАГС м.Одеса, актовий запис № 859 від 23 вересня 1946 року. 10 травня 2011 року [PERSON] складений заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. за реєстровим № 739, згідно якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде належати [PERSON] і на що він матиме право, заповів [PERSON] 17 травня 2011 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. за реєстровим № 765, згідно якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде належати [PERSON] і на що вона матиме право, заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданим Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 26.07.2011 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданим Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 24 жовтня 2011 року. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона 30 років працює листоношою на 39 поштовому відділенні та була знайома з [PERSON] та [PERSON] . Крім того зазначила, що [PERSON] забирала до себе [PERSON] та [PERSON] , але через два місяці [PERSON] повернула їх до м.Одеси. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона була сусідкою [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] була племінницею [PERSON] та вона бачила її лише один раз. Про догляд за [PERSON] їй нічого не відомо. У 2010 році [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати до [PERSON] , але невдовзі повернулись до м. Одеси та сказали, що їм не сподобалось жити у [PERSON] . Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працює в ЖКС та їй відомо, що [PERSON] піклувалася про [PERSON] та [PERSON] . Крім того зазначила, що [PERSON] племінниця [PERSON] та приходила до ЖКС. Також зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] були сварки щодо місця проживання [PERSON] . Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За положеннями частин 1, 2 статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно приписів статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном (частина 2 статті 744 ЦК України). Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 4 ст. 355 ЦК передбачено, що спільна власність на майно є спільною частковою власністю осіб, крім випадків, коли законом або договором передбачене виникнення право спільної сумісної власності, тобто встановлена презумпція, відповідно до якої спільна власність у випадку її виникнення передбачається спільною частковою власністю. Згідно ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно розпорядження органу приватизації №46 від 31 травня 1995 року за проханням наймача [PERSON] квартира (будинок), в якій він мешкає, знаходиться за адресою: [ADDRESS] передано в приватну спільну (сумісні, або часткову) власність. На підставі вказаного розпорядження було видано свідоцтво про право власності на житло, Одеським верстатобудівельним виробничим об`єднанням 31 травня 1995 року, за реєстровим №306, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації 12 липня 1995 року, записано в книзі №106пр, стр. 87, номер запису 893, реєстраційний номер 31007888, з якого вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] в рівних частинах. З Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.07.2010 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31.05.1995 року, виданого Одеським верстатобудівним виробничим об`єднанням, по Ѕ частці кожному. Таким чином, суд доходить висновку, що вказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві особистої приватної власності, а не на праві приватної спільної власності, як вказує позивач. А відтак, суд не може погодитись з доводами позивача, що під час укладання 24.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] договору довічного утримання потрібна була обов`язкова згода [PERSON] на розпорядження спільним майном а відтак і укладання оспорюваного договору, оскільки на момент оформлення права власності, закон не відносив приватизовану квартиру до роздільної (особистої) власності подружжя, проте оскільки безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, то і майно набуте шляхом безоплатної приватизації не може вважатись спільним майном подружжя. Щодо посилання позивача та її представника на ті обставини, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання по договору довічного утримання, оскільки проживала у іншому місті, не надавала матеріальної допомоги [PERSON] , не здійснювала за ним догляд, у зв`язку з чим вказаний договір також має бути визнаний недійсним, то дані посилання суд не приймає до уваги, оскільки зазначені підстави не є предметом розглядом даної цивільної справи. Також, слід зазначити, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, яке скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.10.2014 року та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 23.10.2014 року скасоване, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2014 року залишено в силі. Як вбачається з матеріалів справи підставами позову [PERSON] були саме застосування наслідків ч. 2 ст. 756 ЦК України, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] обов`язків за договором довічного утримання, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 24.07.2010 року. Таким чином, з урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позову та визнання договору довічного утримання недійсним, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю. На підставі ч.1, 2 п.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed