Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чухновського, буд. 105 та зобовязати Красногвардійський відділ у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON]. В обґрунтування вимог зазначає, що він є власником вищезазначеного майна, в якому проживає разом з родиною. До грудня 2014 року в даному будинку проживала його повнолітня дочка [PERSON], яка у грудні 2014 року за власним рішенням припинила проживання у зазначеному будинку та виїхала за межі України й наразі проживає у [INFO] Російської Федерації. Факт не проживання відповідачки у його будинку підтверджується актом про не проживання від 12.08.2015 року. Таким чином, [PERSON] у будинку не проживає вже майже рік, не користується житловим приміщенням, не бере участі в його утриманні та найближчим часом не має наміру повертатися на територію України. Наявність реєстрації відповідачки у його будинку створює перешкоди у користуванні власністю, оскільки він сплачує житлово-комунальні послуги, а також не можу вільно розпоряджатися майном. Тому, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не зявився, але від нього надійшла заява в якій він просив справу розглядати без його участі та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій позовні вимоги взнала, проти їх задоволення не заперечувала та просила справу розглядати без її участі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 1980 року, [PERSON] придбав у власність житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чухновського, буд. 105. У вищезазначеному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] у будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чухновського, буд. 105, з 10 грудня 2013 року не проживає, особистих речей у будинку не має, що підтверджується довідкою Голови квартального комітету № 12 від 28 жовтня 2015 року. У\~відповідності\~до ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа\~має\~право\~на\~захист свого цивільного \~права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У своїй заяві до суду відповідачка позовні вимоги визнала, а тому враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком 105 по вул. Чухновського у м. Дніпропетровськ, оскільки не проживає там понад один рік без поважних причин. Що стосується вимоги щодо зобовязання Красногвардійський відділ у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON], то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки вона є передчасною. Відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial