Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

У лютому 2013 року позивач в особі ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 22 листопада 2005 року, в якому вказує, що відповідач отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, та станом на 31 січня 2013 року має заборгованість - 37199,18 грн., яка складається з наступного: 9844,70 грн. - заборгованість за кредитом; 25106,90 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1747,58 грн. - штраф (процентна складова). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у цивільній справі щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором задоволені. Стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 37199,18 грн., судовий збір у розмірі 371,99 грн. У січні 2017 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя було надано заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення судом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по справі №334/1698/13-ц задоволено. Заочне рішення від 29 травня 2013 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Призначено справу в судове засідання. У квітні 2017 року відповідачем було надано до суду заперечення на позов про стягнення заборгованості, в якому зазначено, що [PERSON] з доводами та вимогами, викладені в позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк», не згоден з підстави спливу строку позовної давності до заявлених вимог, оскільки строк дії картки закінчився 30 листопада 2008 року, а позивач звернувся з даним позовом до суду лише 21 лютого 2013 року. У липні 2018 року позивачем надано до Ленінського районного суду м. Запоріжжя відповідь на заперечення відповідача, в якому вказує, що картка надана відповідачу зі строком дії до останнього дня 11.2012. Отже, позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності У липні 2018 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя подано представником відповідача пояснення, в яких наголошується на тому, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці. Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки, який визначено до листопада 2008 року. Доказів продовження дії платіжної картки відповідача матеріали справи не містять, а останній платіж за кредитним договором був здійснений [PERSON] у вересні 2008 року. На пояснення відповідача у серпні 2018 року до суду надійшла відповідь позивача на пояснення. У своїй відповіді позивач повторно зазначає, що згідно з довідкою про видачу кредитних карт, виданих за договором б/н від 22.11.2005 року, картка № [NUMBER] була надана відповідачу зі строком дії до останнього дня 11.2012 року. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити у повному обсязі, пояснив, що підстав для застосування позовної давності немає, оскільки банком подано позовну заяву в межах строку позовної давності. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом надіслання повістки на адресу її реєстрації. Представник відповідачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав пояснення, що права [PERSON] порушенні та почався перебіг строку позовної давність згідно з ч. 1 ст. 262 ЦК України. Просить суд відмовити у позові. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до укладеного договору № б/н від 22 листопада 2005 року відповідач отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника дострокова вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідач своєчасно не надав позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, станом 31 січня 2013 року має заборгованість - 37199,18 грн., яка складається з наступного: 9844,70 грн. - заборгованість за кредитом; 25106,90 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1747,58 грн. - штраф (процентна складова). Вказані дії відповідача порушують законні права та інтереси позивача в зв'язку з чим, позивач 27 лютого 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 37199 грн. 18 коп. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). За змістом п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також звертається увага на те, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку. Стаття 266 ЦК України вказує на те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно наданою до суду копії платіжної картки [PERSON] за № [NUMBER], картка діяла до листопаду 2008 року. Згідно наданої позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 22.11.2005 року останній платіж відповідачем був здійснений 31.03.2009 року, а з позовом позивач звернувся до суду 27 лютого 2013 року, тобто позивачем без поважних причин пропущена позовна давність щодо захисту порушених прав та інтересів. Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed