Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], який у листопаді 2014 року уточнив, і, з урахуванням зменшення позовних вимог, просив суд усунути відповідачів від права на спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлої [INFO], визнати право власності на половину домоволодіння. На обгрунтування свого позову позивач зазначає, що його батьки - [PERSON] та [PERSON] з 19955 року перебували у шлюбі. Від цього шлюбу народжені діти - [PERSON], та [PERSON] В 1956 році батькам наданий дозвіл на будівництво житлового будинку, за адресою: [ADDRESS], і у 1956 році цей будинок було забудовано. З 1991 року батьки припинили подружні відносини, і батько пішов з сім'ї, почав проживати окремо. Позивач стверджує, що він залишився проживати з матір'ю в одній половині, а відповідач- [PERSON] в іншій половині забудованого батьками будинку. Як стверджує позивач, останні роки життя мати важко хворіла, і він зі своєю дружиною доглядав матір, надавав їй матеріальну та іншу необхідну допомогу. Проте, батько та брат [PERSON] допомогу хворій матері не надавали, повністю відмовились від матері, хоча можливість надавати допомогу мали. [INFO] [PERSON] померла, і після її смерті спадщину прийняли чоловік спадкодавеці та діти. Однак, [PERSON] вважає, що батька та старшого брата слід усунути від права на спадкування, і за ним визнати право власності на половину батьківського будинку в тих реальних частках, користування якими уклалося за довгі роки. У судовому засіданні позивач, його представник повністю підтримали уточнені позовні вимоги, і просили їх задовольнити в повному обсязі. Навпаки, відповідачі - [PERSON], [PERSON], та їх представник, позовні вимоги вважали надуманими, і пояснили, що не припиняли спілкування з спадкодавицею, надавали їй необхідну допомогу, яка була потрібна їй за життя, крім того, вони вважають, що хвора ніколи не буда безпорадною людиною, що потребує сторонньої допомоги. Більш того, як пояснюють відповідачи, вони не ухилялись від надання допомоги, таким чином, на їх думку, доводи позову є безпідставними. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні правовідносини: [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 10.11.1955 року (а.с. 11 зворот). Від цього шлюбу народжені діти - [PERSON], та [PERSON], що не заперечується сторонами. В 1956 році подружжям [PERSON] було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-18). Право на цей будинок було зареєстровано в погосподарській книзі Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (а.с. 20), а також, пізніше, 25.11.2011 року зареєстровано за [PERSON], що вбачається зі змісту витягу про державну реєстрацію №32198491 виданого 25.11.2011 року. Сторонами не заперечувався той факт, що у 2007 році [PERSON] перебувала у лікарні у зв'язку із інфарктом. Однак, [PERSON] стверджує, що догляд і допомогу матері надавав саме він, а відповідачі це заперечували, і наголошували і на своїй участі в догляді хворої. Як стверджує [PERSON], в останній час свого життя мати захворіла на інсульт, що став причиною її смерті, і була прикута до ліжка, при цьому допомогу їй надавала тільки його сім'я. [INFO] [PERSON] померла, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 06.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, а/з про смерть 6606 (а.с.7). Як стверджував в судовому засіданні [PERSON], він за свої власні гроші поховав матір, а відповідачі участі в похованні матері не брали. Разом із тим, відповідач [PERSON] пояснив, що з [INFO] по 09.07.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні № 4 «Центр мікрохірургії ока», з приводу оперативного втручання, і на підтвердження цього факту надав суду медичний висновок № 2041. [PERSON] пояснив, що дійсно мати за свої гроші поховав [PERSON], проте послався на те, що це не може бути підставою для усунення від спадкування. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняли її чоловік- [PERSON], та діти - [PERSON], [PERSON], що не заперечувалось сторонами. Відповідно до положення ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) і здійснюється спадкування за заповітом або за законом. Згідно до положення ст.ст. 1220, 1221, 1223 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги , усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття, крім випадків, встановлених, ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні судом неодноразово, в порядку ст. 10 ЦПК України роз'яснювалось сторонам сприяння судом здійсненню ними своїх прав та процесуальних обов'язків, зокрема, суд роз'яснював те, що сторони можуть просити суд витребувати чи забезпечити той чи інший доказ на обгрунтування вимог та заперечень. Суд позбавлений можливості самостійно збирати докази по справі, крім того, такі дії суду суперечили б принципу змагальності сторін. Таким чином, суд вважає, що сторони з власної ініціативи не скористались наданими їм процесуальним законом правом. Отже, суд розглядає справу виключно за наявними в ній доказами. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом, за клопотання позивача допитані свідки (від допиту двох свідків -[PERSON], [PERSON] позивач в судовому засіданні відмовився, що зафіксовано судом в журналі судового засідання). Як встановлено в судовому засіданні, сторони належать до першої черги спадкоємців і прийняли спадщину в порядку спадкування за законом, що залишилась після смерті [PERSON] Частиною 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи, окрім встановлення факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, його потреби в допомозі та факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, повинен також з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови її отримання від інших осіб і чи мав спадкоємець змогу надавати таку допомогу. Застосування наведеної норми права, з урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею необхідності надання допомоги спадкодавцеві, наявність у особи можливості для надання такої допомоги та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факту перебування спадкодавеці у безпорадному стані позивач не довів. Зокрема, в судовому засіданні позивач пояснив, що мати за життя не отримувала групи інвалідності, після одужання від хвороби в 2007 році проживала звичайним життям, отримувала від нього матеріальну та іншу допомогу. Останній час свого життя мати, захворівши на інсульт, була прикута до ліжка, і була неспроможна себе обслуговувати самостійно. Разом із тим, сторони не заперечували, що перебуваючи у 2007 році в лікарні матір перебувала у важкому стані, не ходила, потребувала сторонньої допомоги. [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, що ніколи не втрачав бажання спілкуватися з матір'ю, і спілкувався з нею, оскільки фактично проживав у другій половині батьківського будинку, надавав матері допомогу, в межах своїх можливостей. Разом з тим [PERSON] не заперечував, що матеріальної допомоги матері на купівлю ліків не надавав, оскільки вона з такими проханнями не зверталася, мала власні заощадження, отримувала пенсійну допомогу, та проживала в сім'ї молодшого брата в другій половині батьківського будинку. Водночас, як пояснив [PERSON], його матеріальний стан був незадовільним, оскільки працював в ЖКГ Крижанівської сільради та отримував заробітну плату близько мінімальної заробітної плати на місяць, і крім того, має свою сім'ю. Також [PERSON] просив прийняти до уваги те, що постійно приходив до матері в лікарню в 2007 році, готував їй їжу, і спілкувався з нею в останні часи її життя, проте вона ніколи не вимагала від нього допомоги, і ці доводи [PERSON] не спростовані в судовому засіданні позивачем належними та допустимими доказами. Зокрема, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] ніколи не просила від будь- кого допомоги, була незалежною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона ніколи не бачила щоб [PERSON] була у безпорадному стані. Покази даного свідка, що [PERSON] була прикута до ліжка суд не приймає до уваги, оскільки, як пояснила в судовому засіданні даний свідок, ця обставина їй відома зі слів [PERSON], яка є дружиною [PERSON], яка, на переконання суду, є зацікавленою особою. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про перебування спадкодавця в безпорадному стані протягом тривалого часу та її потребу в отриманні допомоги від відповідачів, який, за показами цих свідків, умисно ухилявся від надання такої допомоги в достатньому обсязі, оскільки за змістом ч.5 ст.1224 ЦК України лише при одночасному настанні передбачених вказаною нормою обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину. Крім того, в розумінні ст. ст. 58,59 ЦПК України, свідчення допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали на негативні стосунки померлої [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] не приймаються судом до уваги, оскільки не мают значення для встановлення факту свідомого ухилення спадкоємців від допомоги спадкодавцю, безпорадності стану спадкодавця і потреби спадкодавця у цій допомозі від спадкоємців. Допитані по справі свідки пояснили суду, що померлій [PERSON] допомагав позивач, який жив з нею однією сім'єю. Таким чином, доказів, які б достовірно свідчили про те, що померла за життя потребувала допомоги саме від відповідачів та, що відповідачі ухилялись від надання такої допомоги, поясненнями свідків не підтверджено. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що після виписки з лікарні і до часу своєї смерті [PERSON] прожила близько семи років. Оскільки позивач зі своєю сім'єю проживав разом з померлою, саме він здійснював догляд та опікувався матір'ю. Відповідач [PERSON] пояснив, що підтримував стосунки з [PERSON], хоч і дійсно припинив подружні стосунки з нею, пояснив суду, що навіть після припинення подружніх стосунків підтримував стосунки з дружиною, вона проживала в подружньому будинку з дітьми, і ніколи не вимагала від нього якоїсь допомоги, і він бачив, що матір'ю опікуються синов'я. Доводи позивача про те, що батько не приймав участі у похованні матері судом не приймаються до уваги, оскільки [PERSON] в день смерті своєї дружини перебував на стаціонарному лікуванні з приводу оперативного втручання, що документально підтверджено. Не заслуговують на увагу доводи [PERSON] про те, що він організував охорон матері та поминальний обід, витрачав особисті кошти на лікування та харчування матері, а відповідачі від зазначених витрат свідомо ухилялись, оскільки саме позивач проживав зі спадкодавицею в одній сім'ї, а витрачання на поховання не є підставою для усунення від права на спадкування, а є підставою для відшкодування таких коштів в установленому порядку. Позивачем та його представником під час розгляду справи вказані обставини не спростовані, доказів на підтвердження ухилення відповідачів від надання допомоги матері та потреби матері в матеріальній допомозі саме від відповідачів суду не надано, клопотань про їх витребування не заявлено. Позивачем не доведено, що відповідачі мали можливість для надання допомоги спадкодавеці, але свідомо не виконали встановленого законом обов'язку. В судовому засіданні позивач підтвердив, що за життя [PERSON] не зверталась до суду по стягнення аліментів на своє утримання. Сторонами визнаний той факт, що за життя [PERSON] отримувала пенсію в сумі близько тисячи грн., отже, мала матеріальне забезпечення від держави. Потребу [PERSON] в матеріальній допомозі відповідачів позивач не довів. З огляду на вищезазначене, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Проте, позивач не довів умислу відповідачів на ухилення від надання допомоги спадкодавцеві. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення відповідачів від права на спадкування є необґрунтованими, в судовому засіданні відповідними доказами не доведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. Що стосується доводів про визнання права власності на половину житлового будинку, що належить [PERSON] на праві власності, суд виходить з наступного: В силу закону сторони є спадкоємцями першої черги до майна [PERSON], що визнано сторонами в судовому засіданні, проте суд позбавлений можливості перевірити повний склад спадкоємців, оскільки сторони не заявляли клопотань про витребування спадкової справи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятокм земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності. Матеріали справи не містять доказів, що сторони не мають можливості подати правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок до органу нотаріату. Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі-Порядок). Відповідно п.4.12 Порядку свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Зі змісту положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Таким чином, законодавцем встановлений певний порядок набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - нотаріальний порядок. Лише у випадку неможливості оформлення права власності на спадщину в нотаріальному порядку, спадкоємець має право на судовий захист свого невизнаного, оспорюваного чи порушеного права. Матеріалами справи достоменно підтверджено, що позивач не використав всі можливості нотаріального оформлення свого права на спадщину. Не надано позивачем постанови органи нотаріату про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тобто не доведено, що в теперішній час позивач не має можливості нотаріального посвідчення свого права на спадщину. Крім того, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачем- [PERSON], і, в межах заявленого предмету спору, підстав для його розподілу не має. Доводи позову, що порядок користування будинком вже є усталеним, і триває достатній час, зокрема, після припинення батьками подружніх відносин, і за цим порядком позивачу належить половина будинку, не приймаються судом до уваги, оскільки припинення подружніх відносин батьками, не припиняє відносини власності. Таким чином підстав для задоволення позову в цій частині також не має. Доводи представника позивача, що суд суттєво обмежив позивачу час на підготовку до судових дебатів, оскільки не оголосив перерву перед цією стадією судового процесу, не заслуговують на увагу суду за наступних підстав: В судовому засіданні 28.01.2014 року суд перейшов до судових дебатів. Справа перебуває на розгляді суду з лютого 2014 року, тобто близько року, отже час для підготовки виступів сторін на різних стадіях процесу, в тому числі і на стадії судових дебатів, суд вважає більш ніж достатнім. Підстави для оголошення перерви у розгляді справи встановлені ст. 191 ЦПК України, однак оголошення перерви перед наступними стадіями судового розгляду законодавцем не передбачено. В судовому засіданні суд, зважаючи на прохання представника позивача, запропонував стороні позивача перерву десять хвилин для підготовки до виступу в судових дебатів, проте представник позивача наполягав на не менш ніж тижневій перерві, пояснюючи свою вимогу тим, що йому необхідно послатись на норми законодавства, з урахуванням встановлених обставин справи. Суд вважає такі дії представника позивача зловживанням процесуальним правом, і затягуванням судового розгляду. Крім того, судом надано право на виступ в судових дебатах самому позивачу, і він цим правом скористався, виступив з промовою в судових дебатах, і заяву про те, що в судових дебатах буде виступати тільки його представник, суду не заявив (ч.2 ст. 176 ЦПК України). Таким чином, суд вважає, що правом на судові дебати представник позивача не скористався з власної ініціативи. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed