Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі за текстом ПрАТ «СК «ВУСО») суми страхового відшкодування, інфляційних витрат та 3% річних, та вказував, що 29 листопада 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №357036-02-0501-01, за яким відповідач застрахував майнові інтереси страхувальника, повязані з експлуатацією наземного транспортного засобу автомобіля Skoda Octavia А5 2011 року випуску. Також вказував, що 28 вересня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в наслідок якої зазначений вище транспортний засіб було пошкоджено. Посилаючись на те, що він, виконавши всі умови договору страхування, письмово повідомив ПрАТ «СК «ВУСО» про настання страхової події, але йому було відмовлено у здійсненні страхового відшкодування, просив стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування в розмірі 8954,82 гривень, інфляційні витрати в розмірі 6877,30 гривень, 3% річних в розмірі 855,83 гривень, пеню в розмірі 1041,44 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 1000 гривень та витрати на нотаріальне посвідчення довіреності в розмірі 250 гривень. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь [PERSON], страхове відшкодування в розмірі 7462,35 гривень; витрати від інфляції в розмірі 6877,30 гривень; 3% річних в розмірі 855, 83 гривень; витрати на правову допомогу в розмірі 1829,25 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «ВУСО», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», які не підлягали застосуванню, оскільки між сторонами склались правовідносини, які виникли на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу. Також вказує, що суд безпідставно не прийняв до уваги наявні в матеріалах справи письмові докази на підтвердження правомірності відмови у виплаті страхового відшкодування на підставі п.13.1.16 договору страхування, адже позивач використовував пошкоджений автомобіль в якості таксі. Крім цього вказує, що суд дійшов невірного висновку про стягнення на користь позивача індексу інфляції та 3% річних. Крім цього, суд неправомірно стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, оскільки такі витрати документально позивачем підтверджені не були та в розумінні закону не є витратами на правову допомогу. В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Від представників позивача та відповідача надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «СК «ВУСО» підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що позивачу по справі [PERSON] належить автомобіль марки SKODA OCTAVIA A5 AMBIТІОN, 2011 року випуску, № кузова ТМВСК41Z2СВ152981, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 147). 29 листопада 2011 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (а.с.8-10, 111-115), відповідно до умов якого останній застрахував автомобіль марки Skoda Octavia А5, 2011 року випуску, № кузова ТМВСК41Z2СВ152981. Пунктом 7.5 цього договору передбачено, що при відмові у виплаті страхового відшкодування протягом 3-х робочих днів з моменту складання Страхового акту письмово повідомити страхувальнику (вигодонабувачу) причини відмови. Розмір страхового платежу складає 51021,17 гривень. Пунктом 9.4 вищевказаного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобовязань, передбачених дійсним договором сторони несуть відповідальність у порядку, передбаченому чинним законодавством України. З пункту 12.9 цього договору вбачається, що у разі виникнення суперечок між страховиком та страхувальником про причини та розмір збитку кожна із сторін має право вимагати проведення незалежної експертизи. Експертиза здійснюється за рахунок сторони, яка вимагала її проведення. У випадку, якщо за результатами експертизи подію буде кваліфіковано як страховий випадок, страховик приймає на себе частину витрат по ній, що відповідає співвідношенню суми, у виплаті якої було раніше відмовлено, і суми відшкодування, сплаченої після проведення експертизи. Витрати на проведення експертизи по випадкам, які після її проведення кваліфіковані як не страховий випадок, здійснюються за рахунок страхувальника. Пунктом 13.1.14 вищевказаного договору передбачено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо на момент виплати страхового відшкодування буде встановлено, що в період дії договору забезпечений транспортний засіб використовується в якості таксі, у тому числі якщо така діяльність не мала систематичного характеру. Також, судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2012 року о 13 год. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів велосипеда під керуванням [PERSON], який не застрахований та автомобіля марки Skoda Octavia А5 2011 року випуску, № кузова ТМВСК41Z2СВ152981, під керуванням [PERSON], автомобіль застрахований. Зовнішнім оглядом установлено, що автомобіль отримав у боковій лівій частині механічні пошкодження. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] пункту 12.1 Правил дорожнього руху. За фактом правопорушення, яке призвело до ДТП, складено адміністративний протокол за статтею 124 КУпАП. Відповідно до копії постанови Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2012 року (а.с.12) [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, яке сталося 28 вересня 2012 року приблизно о 15 годині в м. Артемівську по вул. Леваневського, [PERSON] керуючи велосипедом «Україна», не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожні умови, та стан транспортного засобу, яким керував, не переконався в безпечності руху, та скоїв зіткнення з автомобілем марки Skoda Octavia А5 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та [PERSON] підданий адміністративному стягненню у вигляді штрафу у дохід держави у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить у грошовому вигляді 340 грн. Дана постанова набула законної сили 13 листопада 2012 року. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що згідно до розрахунку-фактури №0000012813 від 11 жовтня 2012 року (а.с.13, 125) сума матеріального збитку від дорожньо-транспортної пригоди складає 7462,35 гривень, ПДВ складає 1492,47 гривень, разом з ПДВ - 8954,82 гривень. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії заяви на виплату страхового відшкодування (а.с.62-64, 118-120) [PERSON] 01 жовтня 2012 року повідомив ПрАТ «СК «ВУСО» про страховий випадок, який стався 28 вересня 2012 року о 13-00 годині. Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією листа заступника начальника відділу страхового відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» від 28 листопада 2012 року (а.с.20) [PERSON] повідомляється про те, що виплати суми страхового відшкодування по події, яка трапилась 28 вересня 2012 року о 13 годині за адресою: Донецька область, м. Артемівськ, вул. Леваневського, 41 з автомобілем марки Skoda Octavia А5, в наслідок якого транспортний засіб був пошкоджений, не проводиться, так як застрахований транспортний засіб використовується в якості таксі, чому є документальні підтвердження. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що факт дорожньо-транспортної пригоди, наявність пошкоджень автомобіля позивача внаслідок цієї пригоди підтверджуються постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2012 року, яка набрала законної сили. Також, суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «СК «ВУСО» неправомірно відмовило [PERSON] у здійснені страхового відшкодування, оскільки використання останнім забезпеченого договором страхування автомобілю в якості таксі не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами. Визначаючи розмір страхового відшкодування суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позивачем сума відповідачем в судовому засіданні не оспорювалась, клопотання про призначення експертизи для встановлення вартості відновлюваного ремонту від сторін не надходило. Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобовязань, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зобовязання страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобовязання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи. Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наявні в матеріалах справи письмові докази на підтвердження правомірності відмови у виплаті страхового відшкодування на підставі п.13.1.16 договору страхування, які свідчили про те, що позивач використовував пошкоджений автомобіль в якості таксі, що підтверджувалось наявними в матеріалах справи письмовими поясненнями [PERSON] та очевидця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON], стосуються оцінки доказів. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України. Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. За вказаних обставин доводи відповідача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано. Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Встановлено, що між сторонами виник спір з приводу стягнення страхового відшкодування. Зобовязання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобовязання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобовязання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобовязання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Саме до цього зводиться і правова позиція, висловлена у Постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12. Таким чином, порушень норм матеріального права судом першої інстанції допущено не було. При цьому, посилання судом на норми Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» не є підставою для скасування рішення, оскільки не вплинуло на остаточні висновки суду. Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правову допомогу, за наступних підстав. Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та його представником укладено договір про надання правової допомоги та позивачем було оплачено вартість наданої допомоги в сумі 1 000 гривень. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача вартості участі особи яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, а також, витрати позивача на нотаріальне посвідчення довіреності. Згідно п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу. Відповідно до розяснень, що містяться у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №4, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу позивач [PERSON] надав договір про надання юридичних послуг від 25 червня 2015 року (а.с.24-25), акт №1 здачі-приймання послуг від 25 червня 2016 року (а.с.26), копію нотаріально посвідченої довіреності на імя [PERSON] (а.с.31) та копію довідки нотаріуса від 15 вересня 2015 року про оплату вартості посвідчення довіреності в розмірі 250 гривень. Таким чином, документального підтвердження витрат на правову допомогу позивачем, в розумінні закону, надано не було, а тому, у суду не було підстав для стягнення з відповідача на користь позивача таких витрат. Крім цього, витрати, понесені позивачем на оплату вартості нотаріального посвідчення довіреності не є витратами на правову допомогу. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що витрати на правову допомогу на користь позивача стягненню не підлягають у звязку з їх недоведеністю, а тому, рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Outcome: partial