Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 10 жовтня 2018 року між [PERSON] з одної сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] грошову суму у розмірі 500 000,00 гривень на строк до 10 листопада 2018 року, а останній, в свою чергу, - зобов`язувався повернути суму позики в строки та в порядку, що встановлені договором. Однак, як зазначає представник позивача, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, [PERSON] умови договору не виконав, суми позики не повертає, у зв`язку з чим представник позивача звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача суму неповернутої суми позики в загальному розмірі 500 000,00 гривень, витрати за надання правничої допомоги у розмірі 20 000,00 гривень, судові витрати у розмірі 5 000,00 гривень. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву не скористався, відзив на позов не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог із клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивачів, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виниклі між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 10 жовтня 2018 року між [PERSON] з одної сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] грошову суму у загальному розмірі 500 000,00 гривень на строк до 10 листопада 2018 року, а останній, в свою чергу, - зобов`язувався повернути суму позики в строки та в порядку, що встановлені договором. Проте, як свідчив представник позивача, відповідач суму позики не повернув. Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 1046 ч. 1, 2 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів у справі, суд дійшов висновку, що між [PERSON] , та [PERSON] виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору, укладеним 10 жовтня 2018 року. Згідно із положеннями ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч. 1, 2 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Виходячи з положень договорів позики, боржник [PERSON] отримав визначену суму позики в користування до 10 листопада 2018 року. Згідно із ст. 612 ч. 1 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позичальник [PERSON] прострочив виконання зобов`язання з повернення суми позики. Зважаючи на законодавчу регламентацію виниклих між сторонами у справі правовідносин, суд вбачає доцільним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 500 000,00 гривень. Представник позивача також просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги, у розмірі 20 000,00 гривень. Слід зазначити, що відповідно до ст. 137 ч. 1-3 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, 01 липня 2019 року між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «СОЛ» в особі директора Вдовенка С.М. було укладено договір про надання правничої допомоги №К-04/01-07/19. Згідно із п. 1.6 додаткової угоди до вищевказаного договору розмір гонорару визначений сторонами у розмірі 20 000,00 гривень. Відповідно до квитанції АТ «Райффайзен Банк Аваль» №N0PYF5960M від 24 липня 2019 року [PERSON] сплатив на користь адвокатського об`єднання «СОЛ» 20 000,00 гривень за надання правничої допомоги. Таким чином, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми, сплаченої за надання правничої допомоги, у розмірі 20 000,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ч.1,6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції АТ «Райффайзен Банк Аваль» №N1B0B4212M від 03 червня 2019 року [PERSON] сплатив суму 5 000,00 гривень за сплату судового збору. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача суму оплаченого судового збору у розмірі 5 000,00 гривень.

Outcome: approved