Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. Зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 січня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинговою компанією «Автофінанс» та [PERSON] було укладеного договір фінансового лізингу №000237, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування позивачеві у строк та на умовах, визначених договором, а останній зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі, передбачені договором, а також прийняти предмет лізингу в користування. Відповідно до пункту 1.1 договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (додаток №2 договору), а саме: трактор МТЗ Беларусь моделі 1025.2. Згідно з пунктом 8.2 договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 30538,42 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 504800,00 гривень з урахуванням ПДВ. Позивачем в момент укладання договору було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 50480,00 гривень в якості першого лізингового платежу за договором. Відповідну квитанцію на оплату цього платежу позивачу надала представник відповідача, яка підписувала договір, та пояснила, що вказаний платіж є авансовим та складає 10% від вартості предмета лізингу. Згодом, коли позивач отримав від відповідача наступну квитанцію на оплату лізингового платежу, ним було з'ясовано, що попередній платіж був здійснений в якості комісійної винагороди за укладання договору (так званий «Адміністративний платіж») і у випадку дострокового розірвання договору такий платіж, згідно з пунктом 12.1 договору, поверненню не підлягає. Окрім того, внаслідок зміни обмінного курсу гривні до долару загальна вартість договору значно зросла, а тому є невигідною для позивача, через що він звернувся до суду із цією позовною заявою про захист прав споживача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги, просить суд постановити заочне рішення, розглянути справу за відсутністю представника позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, 16 січня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинговою компанією «Автофінанс» та [PERSON] було укладеного договір фінансового лізингу №000237, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування позивачеві у строк та на умовах, визначених договором, а останній зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі, передбачені договором, а також прийняти предмет лізингу в користування (а. с. 7-20). Відповідно до пункту 1.1 договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даному пункті та у специфікації (додаток №2 договору), а саме: трактор МТЗ Беларусь моделі 1025.2 (а. с. 21). Згідно з пунктом 8.2 договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 30538,42 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 504800,00 гривень з урахуванням ПДВ (а. с. 13). На виконання вищевказаних договорів, 16.01.2015 року [PERSON] сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізинговій компанії «Автофінанс» суму в розмірі 50480,00 гривень в якості авансового внеску за транспортний засіб - трактор МТЗ Беларусь, що підтверджується копіями квитанцій від 16.01.2015 року (а. с. 23). Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до частин 1, 2 статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. В такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. У пункті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. За таких обставин, та відповідно до положень статті 655 ЦК України, погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно з частиною 1 статті 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Отже, ціна, модель транспортного засобу, рік випуску, його технічні характеристики, - все це в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) транспортного засобу, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як додаток № 3, але до договору не додається. У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (30 538,42 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання цін на ринку. При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.13). Згідно із частиною 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до пункту 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. Такий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Вказане є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач. Відповідно до пункту 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Пунктами 1.7, 9.4 оспорюваного договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу (протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу. В такий спосіб лізингноодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики. З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Пункт 7 договору визначає умови страхування предмета лізингу, які не лише суперечать закону про страхування, а й ущемляють право лізингоодержувача на вибір страхової компанії, надають можливість страховій компанії, яку обирає лізингодавець, уникнути обов'язку виплатити страхове відшкодування у разі неможливості лізингоодержувача негайно зателефонувати до страхової компанії щоб повідомити про страховий випадок. В такому випадку цивільна майнова відповідальність повністю лягає на лізингоодержувача. Відповідно до статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Вказані права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору. У статті 627 Цвільного кодексу України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відповідно до частин 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За правилом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Разом із тим, статтею 524 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як свідчать умови пункту 8.2 спірного договору фінансового лізингу № 000237 від 16.01.2015 року вартість предмету лізингу становить 30538,42 доларів США, у т.ч. ПДВ, із зазначенням «гривневого еквіваленту» в розмірі 504800,00 гривень. Графік сплати авансового платежу, що є додатком №1 до спірного Договору визначений тільки в іноземній валюті - доларах США (а. с. 21). Таким чином, сторонами було фактично укладено зобов'язання, виражене в іноземній валюті, що прямо заборонено чинним законодавством. Водночас, з аналізу розрахунку вартості лізингових платежів вбачається, що він залежить від курсових коливань долару США до гривні на кожну дату оплати, визначену у графіку виходячи з обмінного курсу «долара США до гривні» на дату повідомлення, що саме зумовлює порушення прав і інтересів Лізингоодержувача, оскільки неможливо чітко встановити таке коригування у випадку нездійснення платежів у передбачені строки. При цьому, частиною 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка є спеціальною нормою у даних правовідносинах, не передбачено можливості отримання винагороди лізингодавця в залежності від курсу валютної конвертації, підстави для проведення якої відсутні, але встановлює, що платіж з винагороди здійснюється саме за отримане в лізинг майно. В свою чергу, частина 3 статті 632 ЦК України забороняє зміну ціни договору після його виконання. Таким чином, порядок визначення лізингових платежів, встановлений статтями 8 та 10 спірного договору фінансового лізингу, відповідно до якого безпідставно зростає незмінена вартість предметів лізингу, та запроваджується винагорода, яка перебуває в залежності від зростання валютних курсів, а не від передання майна в лізинг, суперечить структурі лізингових платежів, визначеній статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Окрім того, режим здійснення валютних операцій на території України врегульований положеннями Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року. Відповідно до частини 1 статті 5 декрету, Національний Банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом. Так, відповідно до частини 2 статті 2 декрету резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим декретом та іншими актами валютного законодавства України. Згідно з підпунктом «г» пункту 4 статті 5 декрету, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави є операцією, що потребує видачі індивідуальної ліцензії, яка видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Таким чином, спірний договір фактично вбачає здійснення валютних операцій, для яких є свій порядок регулювання - зокрема, наявність ліцензії на валютні операції, обов'язок лізингодавця попередити лізингоодержувача про валютні ризики тощо. Разом із тим, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з преамбулою, метою вищевказаного закону є, зокрема, створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг. Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено перелік несправедливих умов договору, внаслідок чого створюється істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача, через що включати такі несправедливі умови до договору забороняється. Згідно з пунктом 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є, зокрема, умова договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень статті 8 спірного договору, вартість предмета лізингу може змінюватися не лише в залежності від коливань обмінного валютного курсу, але й у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. При цьому, відповідач визначає основним для проведення розрахунків за платежами обмінний курс долара США до української гривні, а не навпаки, чим порушує вимоги статті 533 Цивільного кодексу України, що регулює порядок обчислення гривневого зобов'язання у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, оскільки Національний Банк України може встановлювати лише обмінні курси національної валюти по відношенню до інших валют, а не навпаки. Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є, зокрема, умова договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Так, відповідно до пункту 12.1 спірного договору у випадку його розірвання за ініціативою лізингоодержувача, сплачений ним адміністративний платіж лізингодавцем поверненню не підлягає. Умова спірного договору є несправедливою та такою, що створює істотний дисбаланс в правах та обов'язках сторін на шкоду позивачеві. Відповідно до пункту 10.15 договору у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу в установлені договором строки, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Вищевказана умова договору безпосередньо надає можливість відповідачу не лише не повертати кошти на оплату, але є несправедливою умовою в розумінні пункту 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надає продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Згідно з положеннями частин 5 та 6 статті 18 вищевказаного закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, а у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Отже, приймаючи до уваги характер допущених порушень чинного законодавства при укладенні спірного договору фінансового лізингу відносно порядку визначення, строків і розміру грошових зобов'язань, які є істотними умовами договорів у розумінні статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», відсутність яких не може бути визначена в інших пунктах договорів, а також включення несправедливих умов до спірного договору, внаслідок чого відповідач наділений правом не повертати сплачені позивачем платежі за договором у випадку його розірвання, слід дійти висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу в цілому. За загальним правилом, встановленим статтею 216 ЦК України, наслідком укладення правочину, що не відповідає вимогам закону (стаття 203 та інші ЦК України) і визнається недійсним, є двостороння реституція, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, можливість застосування зазначених наслідків не перебуває у залежності від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Таким чином, відповідач зобов'язаний повернути позивачу сплачені ним грошові кошти за спірним договором у розмірі 50480,00 гривень. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України,якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто позивачу у разі незвільнення від сплати судового збору, необхідно було б сплатити: 50480, 00 грн. (ціна позову) х 0, 01 % = 504, 80 грн. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати. Тобто позивачу у разі незвільнення від сплати судового збору, необхідно було сплатити: 0, 4 х 1218 грн. = 487, 20 грн. Оскільки позивачем поєднано 1 вимогу майнового характеру та 1 вимогу немайнового характеру, то сумою судового збору у разі незвільнення від сплати судового збору є: 504, 80 грн. + 487, 20 грн. = 992 грн. 00 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved