Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що 26 вересня 2019 року [PERSON] , керуючи автомобілем Toyota, державний реєстраційний номер [NUMBER] у м. Харків, порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем «Infiniti QX60», державний реєстраційний номер [NUMBER] , чим заподіяв матеріальну шкоду автомобілю. На момент вчинення правопорушення цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована у жодній страховій компанії. Для оцінки вартості матеріальної шкоди автомобіля позивач звернувся до Харківського Науково-Дослідного Інституту Судових Експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, який склав висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 21461 від 24 грудня 2019 року, згідно якого, вартість матеріальної шкоди складає 146022,80 грн. Окрім того, позивачем понесено грн витрати на проведення оцінки, спричиненої шкоди автомобілю, у розмірі 1695,60 грн. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 147718,40 грн, витрати на проведення експертної оцінки з визначення вартості матеріального збитку в сумі 1695,60 грн та судовий збір. У відзиві на позовну заяву відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки до позовної заяви не додано доказів завдання відповідної шкоди, а також її розміру. Долучений до позовної заяви висновок експерта відповідач вважає неналежним та недопустимим доказом. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили суд позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26 вересня 2019 року о 13 год 00 хв у м. Харків по вул. Культури, 12, [PERSON] , керуючи транспортним засобом Toyota, державний номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль Infiniti, державний номерний знак [NUMBER] . Автомобілі отримали механічні пошкодження, чим спричинено матеріальні збитки. Дана дорожньо-транспортна пригода сталася у зв`язку з тим, що водій [PERSON] порушив вимоги п. 13.1 ПДР України. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення (а.с. 5). [PERSON] є власником автомобіля «Infiniti QX60», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 4). Відповідно до висновку експерта товарознавчого дослідження Харківського Науково- Дослідного Інституту Судових Експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса № 21461 від 24 грудня 2019 року величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Infiniti QX60», реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті ДТП від 26 вересня 2019 року, становить 146022,80 грн (а.с.8-13). [PERSON] від імені позивача сплатив Харківському Науково- Дослідному Інституту Судових Експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса (експерт Єфременко В.В.) 1695,60 грн за проведення експертизи (а.с. 7). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьом,у такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною першою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 2,5 ст. 1187 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року за № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (абзац 2 частини 1 статті 1192 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року (справа № 641/2795/16). Тлумачення статті 1188 ЦК України свідчать про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16, від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18. Як зазначалось вище, 26 вересня 2019 року о 13 год 00 хв у м. Харків по вул. Культури, 12, [PERSON] , керуючи транспортним засобом Toyota, державний номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль Infiniti, державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2019 року, яка набрала законної сили, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Згідно частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності вини [PERSON] у вчиненні ДТП за зазначених вище обставин. Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На підтвердження факту завдання шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та її розміру позивачем надано висновок експерта товарознавчого дослідження Харківського Науково-Дослідного Інституту Судових Експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса № 21461 від 24 грудня 2019 року. Статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною шостою статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку експертного дослідження від 24 грудня 2019 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням викладеного, суд визнає висновок експерта № 21461 від 24 грудня 2019 року неналежним та недопустимим доказом, Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 20 травня 2020 року у справі № 201/12712/16-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі 303/2642/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 676/90/17-ц. Під час розгляду справи ані позивачем, ані його представником не було заявлено будь-якого клопотання про призначення судом у справі експертизи, суд же відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниами справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду. Враховуючи, що матеріали справи не містять інших доказів на підтвердження розміру завдання позивачу шкоди внаслідок ДТП, суд дійшов висновку, що позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано достатніх доказів для встановлення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди вимог за необґрунтованістю. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed