Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , що зареєстрований за № 385755632224, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, що зареєстрована за № 363620632224, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори; - визнати за ним право власності на вказані житловий будинок та земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він є одинокою людиною, на момент подачі позову йому було 78 років, він є інвалідом 2 групи, часто хворіє та потребує стороннього догляду, відповідач є сином його племінника і його він з дитинства знає, тому у середині літа 2012 року за пропозицією родичів він став підтримувати відносини з відповідачем. Зі слів позивача, відповідач став проживати з ним у його квартирі за адресою: [ADDRESS] , та запропонував йому послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його майна в належному стані. Позивач стверджував, що погодився на пропозицію відповідача, а тому уклав з ним 22.07.2014 оспорювані договори, вважаючи, що останній виконає всі зобов`язання щодо його пожиттєвого догляду та утримання. У той же день 22.07.2014 на вимогу позивача відповідач безпосередньо у нотаріуса власноручно написав і передав йому письмову розписку, пояснюючи, що вона буде слугувати забезпеченням укладених між ними договорів. З тексту розписки вбачалось, що відповідач бере на себе зобов`язання у випадку продажу будинку по [ADDRESS] віддати позивачу 2/3 частини вартості від його продажу. Позивач стверджував, що з часом відповідач почав неякісно забезпечувати його доглядом та утриманням, а з січня 2015 року взагалі припинив це робити та зник, хоча позивач у той час був у дуже важкому стані та не міг обійтися без допомоги. Після цього позивач звернувся до свого двоюрідного брата [PERSON] , який спільно зі своєю дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] стали опікуватися ним, допомагали у лікуванні, з харчуванням, доставили його на лікування у санаторій «Гірська Тиса» і в подальшому супроводжували його на консультації в лікувальні заклади. [PERSON] погодилась доглядати за позивачем, якщо він укладе з нею договір довічного утримання. У березні 2016 року позивач вирішив розірвати з відповідачем оспорювані ним договори і тому в квітні, а потім у травні 2016 року звернувся до відповідача з претензією виконання усної домовленості, однак останній на неї не відреагував. В подальшому з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.11.2016 позивач дізнався про те, що 31.10.2014 відповідач продав спірні житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] , який зареєстрував за собою право власності на ці об`єкти. Позивач вважав, що є всі підстави визнати оспорювані ним договори недійсними з підстав фіктивності. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 06.11.2017 було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 15.05.2018 було задоволено заяву про самовідвід та відведено головуючого у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.07.2018 було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковлаьчук Л.М. від 17.12.2018 було прийнято дану справу до свого провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.05.2019 було залишено позовну заяву без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 27.08.2019 було скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.05.2019 про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.10.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання з`явились, свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання також з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Подав до суду відзив, в якому вказував, що оспорювані договори є дійсними, що позивач реально мав намір передати йому право власності на оспорювані житловий будинок та земельну ділянку, так як він, як родич, піклувався про нього з 2011 року. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав суду письмові пояснення, в яких вказав, що позивач не надав суду аргументів та доказів фіктивності оспорюваних правочинів, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа ГТУЮ у м. Києві свого представника у судове засідання не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала пояснення, зведені до цитування норм ЦК України, разом з тим просила суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства за наявним доказами та вирішувати спір без участі представника ГТУЮ у м. Києві. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання, що він є двоюрідним братом [PERSON] .. Свідку нічого не було відомо з приводу укладення договору дарування, та він нічого не знає і нічого йому невідомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала свідчення, що [PERSON] покинув [PERSON] напризволяще, нічого йому не допомагає і ухиляється від допомоги, та не спілкується. [PERSON] доглядає вона, свідок [PERSON] .. Свідок не була при укладенні договору дарування і вона не була свідком обставин укладення договору дарування між [PERSON] і [PERSON] .. Тільки зі слів [PERSON] вона знає, що [PERSON] повинен був доглянути [PERSON] .. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі письмові докази та показання свідків у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 22.12.2012 позивач видавав на ім`я відповідача довіреність, посвідчену державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. за реєстровим № 5-1803, якою уповноважив останнього на продаж житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0766 га за адресою: [ADDRESS] . 22.07.2014 між сторонами було укладено договори дарування, посвідчені державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. за реєстровими №№ 6-579 та 6-581, відповідно до яких позивач віддарував відповідачу належні йому на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою. 22.07.2014 відповідач видав позивачу розписку, в якій зобов`язався після продажу спірного будинку віддати позивачу 2/3 частини від вартості будинку. 31.10.2014 від відповідачем та третьою особою [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу зазначених житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. за реєстровими №№ 1955 та 1957. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 04.11.2016 за запитом представника позивача, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою, належать на підставі вказаних договорів [PERSON] . 31.08.2019 відповідач уклав у Дніпровському районному в місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у місті Києві шлюб з [PERSON] за актовим записом № 2264. 22.01.2020 відповідач змінив своє прізвище [PERSON] на прізвище дружини - [PERSON] , про що було складено Деснянським районним у місті Києві ВДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовий запис за № 5. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та правові висновки Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З огляду на ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як рекомендовано у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та правових висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Як вбачається з наявних у матеріалах справи виданої позивачем відповідачу довіреності від 22.12.2012 та виданої відповідачем позивачу розписки від 22.07.2014, сторони під час укладання оспорюваних правочинів мали на меті не передачу у власність відповідача спірного майна, а свідомо прагнули його продажу з подальшим розподілом між собою у визначених частках отриманих від такої реалізації коштів, що суперечить правовій природі договору дарування. Продаж спірного майна відповідачем третій особі [PERSON] через три місяці після прийняття цього майна у дар від позивача підтверджує вказані приховані наміри сторін. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про доведеність тверджень позивача про фіктивність спірних договорів, а тому задовольняє його вимоги про визнання оспорюваних правочинів недійсними. Разом з тим, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, суд не може задовольнити вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на спірне майно, оскільки у даному випадку ним було неправильно обрано спосіб захисту його порушеного права. Більш того, наразі право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за третьою особою [PERSON] , проте до нього позивачем жодної позовної вимоги не було заявлено. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, рекомендацій, зазначених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: partial