Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь кошти за договором позики в сумі 33868 гривень, з яких: заборгованість за договором позики з процентами за користування чужими коштами складає 32808 грн., інфляційні витрати складають 1060 грн. та стягнути витрати понесені на сплату судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 19 серпня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. Згідно укладено договору, відповідачка отримала у борг грошові кошти в сумі 25000 гривень, строком на 36 місяців під 35% річних, з умовами щомісячного платежу у розмірі 1423 грн. В порушення умов укладено договору, 12.01.2016 року відповідачкою була здійснена остання виплата за вересень 2015 року, більше жодних виплат не було. Загалом відповідачкою за весь період було сплачено 18420 грн., сума основного боргу з процентами складає 32808 грн. Позивач у судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. При цьому зазначив, що наполягає на постановленні по справі заочного рішення. Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать матеріали справи, проте судова кореспонденція була повернута до суду з поштовими відмітками «За закінченням терміну зберігання». За таких обставин, суд вважає можливим розглядати справу у заочному порядку, у відсутність відповідача та постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2014 року [PERSON] взяла у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 гривень, строком на 36 місяців під 35% річних, з умовами щомісячного платежу у розмірі 1423 грн., що включає в себе основний борг та суму відсотків, про що свідчить оригінал розписки в матеріалах справи (а.с. 24). Викладені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли договірні відносини у вигляді договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі матеріалів справи встановлено, що сторони уклали договір позики в письмовій формі відповідно до ст. 1047 ЦК України. Як встановлено судом, позивач виконав умови вказаного договору позики передавши відповідачу грошові кошти в сумі 25000,00 гривень, що підтверджується розпискою відповідача про отримання позики. Відповідач зобовязалася повернути кошти щомісячними платежами у розмірі 1423 грн., яка включає в себе 694 грн. - суму основного боргу + 729 грн. сума відсотків по кредиту (з розрахунку 1423 грн. х 36 місяців = 51228,00 грн.). Але свого зобовязання відповідач у визначений строк належним чином не виконувала, суму боргу повернула лише частково у розмірі 18420 грн., чим порушила умови Договору позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, 07 жовтня 20115 року позивач на адресу мешкання відповідача направив лист-вимогу про дострокове повернення суми боргу, проте дана вимога відповідачем не отримана, була повернута позивачу з поштовою відміткою - за закінченням терміну зберігання (а.с. 9-11). Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочених суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Так, згідно наданого позивачем розрахунку інфляційних витрат у 2015 році (а.с. 5), з яким суд погоджується і який узгоджується з матеріалами справи, сума інфляційних витрат становить 1060 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що дії позивача щодо предявлення вимоги про повернення позики є правомірними, і позика має бути повернена позичальником, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved