Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачки про визнання її та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Позивач у позовній заяві посилається на те, що з відповідачкою він перебував у фактичних шлюбних відносинах. Вони мають спільного сина - [PERSON]. У серпні 2005 року відповідача, її дочка [PERSON] та їхній син [PERSON] зареєструвалися у домоволодінні, яке належить на праві власності позивачу. До 2011 року цей будинок використовувався як дача. З червня 2011 року відповідача розірвала стосунки з позивачем, тобто з цього часу відповідачка та діти у будинку не проживають. Реєстрація даних осіб позбавляє можливості позивача вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Просив визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житлом у будинку [ADDRESS] У травні 2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житлом у будинку [ADDRESS] Позивач у судове засідання з'явився. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з'явився. У матеріалах справи є заява представника третьої особи про розгляд справи без нього та винести рішення в інтересах дитини (а. с. 54). Представник позивача подала до суду клопотання про допит свідків та доручення письмових доказів. Ухвалою суду від 28.12.2017 року клопотання представника позивача було задоволено. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 22.07.2002 року (а.с. 7), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8). Згідно довідки № 3056 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (а.с. 9) у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було знято з реєстрації 25.01.2018 року, що підтверджується довідкою № 016454 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні. Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6) батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Згідно акту від 17.06.2017 року (а.с. 59) [PERSON] та її діти у будинку про [ADDRESS] в м. Дніпро ніколи не проживали, її речей та дитячих речей в будинку немає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що їм достовірно відомо, що відповідачка проживала з позивачем до 2011 року. Після 2011 року у будинку [ADDRESS] ні вона, ні її діти не з'являлися. 24.03.2015 року позивач зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с. 41). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 42). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачки у спірному домоволодінні перешкоджає позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Позивачем не надано доказів наявності у матері малолітньої дитини - [PERSON] у матері дитини у власності або в користуванні іншого житла. Оцінивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірним будинком, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації його сина в будинку, який належить йому на праві власності, перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися даним майном. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON], [INFO], таки, що втратив право користування будинком [ADDRESS] не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно задоволеним вимога у розмірі 640грн.

Outcome: partial