Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ «Променергоавтоматика», просив суд ухвалити рішення яким: стягнути з відповідача на його користь нараховану але не виплачену заробітну плату в сумі - 4 585 грн. 46 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати - 29 727 грн. 54 коп., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції - 8 315 грн. 20 коп., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 42 628 грн. 20 коп. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог зазначив, що 05.06.2012 він був прийнятий на посаду помічника Голови правління ПАТ «Променергоавтоматика» з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу, що прирівнювався мінімальній заробітній платі, яка встановлюється Кабінетом міністрів України, про що було видано наказ №38-к про прийняття позивача на вказану посаду з 05.06.2012 та внесено відповідний запис до трудової книжки. Починаючи з 05.06.2012 без повідомлення будь-яких причин відповідач почав затримувати виплату заробітної плати та в вказаної дати відповідач не здійснює виплату заробітної плати, посилаючись на незалежні від нього обставини та відсутність коштів. 05.10.2012 позивач звільнився з вказаної посади за власним бажанням, про що було видано наказ №72-к та внесено відповідний запис до його трудової книжки. Позивач зазначає, що жодних виплат в день звільнення а також до моменту звернення до суду він не отримав. На усні звернення, йому неодноразово було відмовлено у виплаті належних при звільненні працівникові сум. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив задовольнити його вимоги у повному обсязі. В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості, остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати та збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції після вирахування загальної суми заробітної плати отриманої з усіх місць працевлаштування фактично після звільнення з підприємства, що становить 43 047 грн. 39 коп. (том справи №1, а.с. 245-247) В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилавшись на необґрунтованість вимог, заявлених позивачем. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 05.06.2012 позивач був прийнятий на посаду помічника Голови правління ПАТ «Променергоавтоматика» з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу, що прирівнювався мінімальній заробітній платі, яка встановлюється Кабінетом міністрів України, про що було видано наказ №38-к про прийняття позивача на вказану посаду з 05.06.2012 та внесено відповідний запис до трудової книжки, що підтверджується копією трудової книжки (том справи №1, а.с. 11) Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами в ході розгляду справи, 05.10.2012 позивач звільнився із займаної посади за власним бажанням, про що було видано наказ №72-к та внесено відповідний запис до його трудової книжки. (том справи №1, а.с. 11) Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивач посилається на те, що відповідач грубо порушуючи норми трудового законодавства не виплатив належні до виплати грошові суми. Зокрема зазначає, що починаючи з 05.06.2012 без повідомлення будь-яких причин відповідач почав затримувати виплату заробітної плати та з вказаної дати відповідач не здійснює виплату заробітної плати, посилаючись на незалежні від нього обставини та відсутність коштів. Позивач зазначає, що жодних виплат в день звільнення а також до моменту звернення до суду він не отримав. На усні звернення, йому неодноразово було відмовлено у виплаті належних при звільненні працівникові сум. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємств, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності. З огляду на системний аналіз наведених норм матеріального права та пункт вказаного роз'яснення, обов'язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. При цьому на позивача покладається обов'язок доведення наявності вини у діях відповідача, а на відповідача, у свою чергу, обов'язок спростування даних на які позивач посилається при зверненні з відповідною вимогою. Як зазначено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плат, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Норми чинного законодавства про працю визначають, що під фактично виконаною роботою слід розуміти роботу, виконання якої відображено у відрядному наряді, або робота, виконання якої зафіксовано в табелі обліку робочого часу. Почасова форма оплати праці ставить виплату встановленої тарифної ставки (посадового окладу) у залежність від виконання норми робочого часу. Почасова форма заробітної плати передбачає зазначення розміру основної заробітної плати на підставі кількості відпрацьованого робочого часу, що відбивається в табелях обліку робочого часу. Невиконання встановленої норми тривалості робочого часу тягне пропорційне зменшення розміру оплати праці. Відповідно п. 3.1.1. правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства Додаток № 1 до Колективного договору, робітники і службовці зобов'язані працювати чесно і сумлінно, дотримуватися дисципліни праці, виконувати Правила внутрішнього трудового розпорядку, ефективно використовувати весь робочий час, своєчасно і точно виконувати розпорядження Голови Правління Товариства. Згідно з п 5.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку тривалість робочого часу становить 40 годин на тиждень з двома вихідними днями (субота та неділя), початок роботи о 8-30, закінчення у понеділок - четвер о 17-15, в п'ятницю о 16-00. Напередодні святкових днів тривалість роботи скорочується на одну годину. При цьому, згідно з п. 5.3. Правил внутрішнього трудового розпорядку до початку роботи кожний працівник зобов'язаний зробити відмітку (за виключенням членів Правління Товариства) свого приходу на роботу у відповідному журналі виходу на роботу працівників Товариства, а по закінченні робочого часу залишити робоче місце в порядку встановленому на підприємстві. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі виконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. За ст. 30 даного Закону роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. В той же час, відповідно до ст. 113 КЗпП України простій з вини працівника в будь-якому разі оплаті не підлягає. Як встановлено судом, позивач після прийому його на роботу з посадовою інструкцією помічника Голови правління Товариства не ознайомився, інструктаж про охорону праці не пройшов та фактично не працював на підприємстві жодного робочого дня. Зокрема як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не робив відміток (не ставив власноручний підпис) свого приходу на роботу в відповідному журналі виходу на роботу працівників Товариства. Зазначена обставина підтверджується наданими представником відповідача копіями із журналу виходу на роботу за червень-жовтень місяці 2012 року, які завірені печаткою підприємства (том справи №1, а.с. 65-73) Так, на підтвердження вищевказаних обставин, працівниками відповідача були складені акти про відсутність позивача на роботі протягом дня у період з 05.06.2012 по 05.10.2012 (том справи №1, а.с. 108-149) Відповідні відомості також були внесені відповідачем до табелю обліку використання робочого часу за червень 2012 року, липень 2012 року, серпень 2012 року, вересень 2012 року та жовтень 2012 року (том справи №1, а.с. 82-86) Також відсутність позивача на роботі підтверджується службовою запискою №3 від 11.06.2012 про факти грубого порушення дисципліни праці [PERSON] та прийняття відповідних мір (Том справи №1, а.с. 77) З метою контролю за виконанням Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПАТ «Променергоавтоматика», дотримання дисципліни праці та застосуванням відповідних заходів, Головою Правління товариства [PERSON] 11.06.2012 видано розпорядження № 09/12, серед інших, визнано для [PERSON], помічника Голови Правління ПАТ «Променергоавтоматика», робочі дні 06.06.2012, 07.06.2012 днями прогулів без поважних причин. (том справи №1, а.с. 76) Допитана в ході розгляду справи свідок [PERSON], яка працює заступником Головного бухгалтера в ПАТ «Променергоавтоматика» підтвердила фактичну повну відсутність позивача на робочому місці в офісі товариства в період часу з 05.06.2012 по 05.10.2012 та ненарахуванння позивачеві за цей період заробітної плати у зв'язку з його відсутністю на робочому місці. Додатково свідок зазначила, що у вказаний період у позивача були відсутні будь-які робочі відрядження. Аналогічні за змістом показання надали свідки [PERSON] та [PERSON], які працювали на підприємстві у спірний період часу. На підставі вищезазначених обставин, у відповідача була відсутня правова підстава для нарахування у вказаний період заробітної плати [PERSON] Серед іншого суд надає оцінку тій обставині, що позивач з 05.07.2012 працював другим заступником голови правління ВАТ «Міськбудтранс», а з 16.07.2012 до 26.11.2013 був призначений директором дочірнього підприємства «Експерементально-ремонтне підприємство ВАТ «Міськбудтранс», а також з 16.07.2012 до 26.11.2013 був призначений директором Дочірнього підприємства «Автотранспортне підприємство №6 ВАТ «Міськбудтранс». Зазначені обставини підтверджується наявними в матеріалах справи копіями наказів (том справи №1, а.с. 150-152) та копією трудової книжки позивача з відповідними записами (том справи №1, а.с. 164-165) Оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, показання допитаних судом свідків та пояснення осіб у справі в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку про наявність підстав вважати, що позивач до виконання своїх трудових обов'язків не приступав, у зв'язку і з чим правові підстави для нарахування йому заробітної плати згідно трудового законодавства відсутні. Таким чином, судом встановлено відсутність сум, належних йому до сплати відповідачем в день його звільнення відповідно до вимог ст.116 КЗпП України. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача у зв'язку з їх безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed