Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У лютому 2019 р. «МТМ» звернувся до суду з позовом, про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за комунальні послуги заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. В позові зазначає,що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] , за період з 01.08.2015 р.по 01.08.2019 р.позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення на загальну суму 17618 гр.89 коп. Відповідач як споживач цих послуг не здійснив оплату за надані послуги навіть частково, субсидія склала 5196 гр. 37 коп. Загальна сума заборгованості складає 12422 гр.52 коп. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р. передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Посилаючись на те,що відповідач є споживачем послуг за адресою [ADDRESS] ,цей факт є безспірним та беззаперечним, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у сумі 12422 гр.52 коп. та судові витрати у сумі 1921 гр. Провадження у справі відкрито ухвалою від 03.10.2019 р. Відповідно до ст.274 ч.1 п.2 ЦПК України,справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому не погоджуючись із позовом вказала, що вона є членом сім*ї наймача, за адресою де позивачем надаються послуги з централізованого опалення, послуги постачання гарячої води за адресою її мешкання не надаються, а опалення не відповідає нормам, про неналежне виконання позивачем вказаних послуг, постійно фіксуються скарги, та складаються акти. Просить суд застосувати строки позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі 2468,01 грн. за період з серпня 2015 року до серпня 2016 року, та відмовити в цій частині в задоволенні вимог. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обгрунтовано і підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги»(Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ). Згідно із частинами другими ст. 21,22 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, температури та величини тиску. Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг», починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив Концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». За змістом ст.12,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є:власник,споживач,виконавець виробник,при чому виробник послуг може бути їх виконавцем. З матеріалів справи встановлено,що між сторонами укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Відповідно до статті 7 цього Закону,споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (із змінами), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Статтею 67 Житлового кодексу України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, та не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані послуги. Судом встановлено,що відповідач [PERSON] проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] . Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] позивач у період з 01.08.2015 р. по 01.08.2019 р. надав відповідачу послуги з централізованого опалення у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на суму 17618 гр.89 коп. Відповідач як споживач цих послуг не здійснив оплату за надані послуги навіть частково, субсидія склала 5196 гр. 37 коп. Загальна сума заборгованості складає 12422 гр.52 коп. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує відсутність. Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялася, з заявою про її відсутність у квартирі до позивача не зверталася, офіційний документ, що підтверджує її відсутність у житловому приміщенні, не надала, однак послуги за опалення не оплачувала повному обсязі. Крім того,ст.322 ЦК України,ст.160,162 ЖК України зобов`язує утримувати майно, де проживає особа,та оплачувати комунальні послуги,якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.525,526,629 ЦК України зобов*язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору. З наведеного суд встановив, що відповідач, як споживач не позбавлений обов*язку утримувати майно, в тому числі оплачувати житлово-комунальні послуги, а тому позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Разом з цим, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, вирішуючи заяву у вказаній частині суд виходить з наступного. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Так з розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] відкритого на ім*я [PERSON] видно, що позивач у період з вересня серпня 2015 р. по серпень 2019 року р.нараховував за адресою де зареєстрована відповідач заборгованість з централізованого опалення у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 17618 грн.89 коп. В свою чергу відповідачем на користь позивача платежі не вносились у спірний період. Позивач звернувся із позовом у вересні 2019 року. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За таких обставин, суд встановив, що позивачем при зверненні до суду із позовними вимогами за період з серпня 2015 року по серпень 2016 року включно пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині вимог, а саме в розмірі 2468,01 грн. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України,до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз*яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду». На час розгляду справи надані позивачем докази не спростовані відповідачем, а посилання відповідача про неякісні послуги надані позивачем підлягають розгляду в прядку захисту прав споживачів. Аналізуючи наведене суд встановив передбачені законом підстави для часткового задоволення позову, та стягнення з відповідача суми боргу за комунальні послуги в сумі 9954,51. Відповідно до ст.141 ЦПК України,з відповідача на користь позивача з підлягають стягненню витрати на оплату судового збору, з урахуванням часткового задоволення позову в сумі 1539,35 гр.,що підтверджено квитанцією. На підставі ст.322,525,526,629 ЦК України,ст.162 ЖК України,Закону України «Про комунальні послуги», ст.12,13,95,141,279 ЦПК України,суд-

Outcome: partial