Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить доручити ДКС України стягнути з рахунків ГСУ НПУ за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, в разі відсутності таких коштів стягнути з ДКС України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн та відшкодування витрат за подання та розгляд даного спору в сумі 1 303 грн; крім того просить зобов`язати відповідача-2 здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами відповідача-1, які неналежно розглянули його звернення від 28.12.2019 року МР 1 запит 280.1218.15-а заподіяної державному органу під час виконання трудових обов`язків шкоди в сумі 31 303 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 11.01.2017 року він разом з ГО «Проти придурків та ідіотів» звернувся до ГСУ НПУ із зверненням про проведення службового розслідування за фактами неналежного виконання службових обов`язків начальником слідчого відділу Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області майором поліції Рудницьким С.В., неналежного контролю за діяльністю слідчого відділу та начальника слідчого відділу Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області заступником начальника СУ ГУ НП в Житомирській області полковником міліції Резніченком Ю.М . В порушення частини 4 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» відповідачем його звернення по суті не розглянуто, а направлено на розгляд ГУ НП в Житомирській області, тобто особі, дії якої він оскаржував. Постановою Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 806/413/17 дії ГСУ НП України щодо розгляду його звернення від 11 січня 2017 року визнано протиправними та зобов`язано ГСУ НП України розглянути звернення в установленому законом порядку, про що видано виконавчий лист. Дії відповідача, щодо неналежного розгляду його звернення вважає такими, що порушують його права, він змушений витрачати свій час та зусилля для їх відновлення, що в свою чергу негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Такими діями відповідача йому нанесено моральну шкоду, тому він звертається до суду із відповідним позовом. Крім того, посилаючись на норми Закону України «Про державну службу» та ст.ст. 132, 134 КЗпП вважає, що з посадових осіб відповідача належить стягнути шкоду, заподіяну державному органу під час виконання ними своїх трудових обов`язків. Просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідачі своїм правом надати відзив на позов не скористались. Третя особа пояснення на позов не надала. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №806/413/17 за позовом [PERSON] до ГСУ НП України про визнання неналежною діяльність та зобов`язання розглянути звернення скасовано постанови судів першої та апеляційної інстанцій та вирішено справу по суті, зокрема, позов [PERSON] задоволено. Визнано дії ГСУ НП України щодо розгляду звернення [PERSON] від 11.01.2017 року протиправними та зобов`язано розглянути це звернення в установленому законом порядку. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] порушує питання про відшкодування йому моральної шкоди, завданої, як він вважає, неправомірними діями відповідача-1, які встановлені судовим рішенням - постановою Верховного Суду від 18.12.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. За таких обставин вимога позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Крім того, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як доручення одному відповідачу стягувати з рахунків іншого відповідача певної суми коштів (за позовними вимогами) не передбачений цивільним законодавством. Стосовно вимоги позивача про зобов`язання ДКС України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами ГСУ НП України, які неналежно розглянути його звернення від 28.12.2019 року МР 1 запит 280.1218.15-а заподіяної державному органу під час виконання трудових обов`язків шкоди в сумі 31 303 грн, суд зазначає таке. За ст. 132 КЗпП України, на яку в т.ч. посилається позивач, передбачена відповідальність працівників (крім посадових осіб) за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Статтею 134 цього ж кодексу визначено випадки повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду завдану підприємству, установі, організації. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» правом заявляти позови до працівників установи щодо відшкодування шкоди, заподіяної з вини працівників наділені власники (або уповноважені ними органи) підприємства, установи, організації. Позивач не надав суду доказів того, що він уповноважений на подання позову щодо відшкодування шкоди, завданої працівниками внаслідок неналежного ними виконання своїх трудових обов`язків. Отже, [PERSON] є неналежним позивачем за 4 пунктом прохальної частини його позовної заяви, що є самостійною підставою для відмови у позові (не беручи до уваги необґрунтованість решти позовних вимог). За таких обставин судом встановлено, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Однак враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, останній віднесений за рахунок держави.

Outcome: dismissed