Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому зазначили, що 10.03.2012 року між ними та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивачі передали відповідачу грошові кошти [PERSON] 4000 доларів США та 3600,00 грн., а [PERSON] 3000,00 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 01.06.2012 року. Факт отримання коштів у вказаній вище сумі підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем [PERSON] Станом на день надання позики, 4 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 7,9880 грн.) становить - 31952,00 грн. Станом на день надання позики, 3 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 7,9880 грн.) становить - 23964,00 грн. У встановлений договором строк позичальник суму позики не повернув, тому позивачі були змушені звернутися до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 37353 грн. 00, з яких 35665 грн. 00. - основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1688грн. 00 коп. - 3% річних від простроченої суми та на користь [PERSON] 25173 грн. 00, з яких 24035 грн. 00. - основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1138грн. 00 коп. - 3% річних від простроченої суми. Крім того просили стягнути з [PERSON] моральну шкоду на користь [PERSON] 10000,00 грн., на користь [PERSON] 5000,00 грн. та судові витрати. В березні 2014 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, яку в подальшому уточнив, в якій просив визнати договір позики недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилався на те, що вимоги позивачів за первісним позовом, щодо стягнення з нього грошових коштів є безпідставними. Вважає, що вищевказаний Договір позики оформлено з явним порушенням ст. 203 ЦК України, оскільки розписки він, не підписував і, відповідно, прийняття ним зобов'язань за цими договором не відповідає його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON], позов підтримали, надали пояснення, аналогічні фабулі позовної заяви, просили суд задовольнити первісні позовні вимоги повністю, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити, оскільки правові підстави визнання договору позики недійсним відсутні, Представник відповідача [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити й визнати недійсним договір позики, укладений з порушенням вимог чинного законодавства України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, 10.03.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивачі передали відповідачу грошові кошти [PERSON] 4000 доларів США та 3600,00 грн., а [PERSON] 3000,00 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 01.06.2012 року. За домовленістю сторін позика є безвідсотковою. На підтвердження передачі коштів Позичальник власноручно написав розписку від 10.03.2012 року. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Отже факт знаходження боргового документа - оригіналу розписки у [PERSON] та [PERSON] свідчить про невиконання зі сторони [PERSON] своїх боргових зобов'язань. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договорам позики із сторони [PERSON] перед позивача за первісними позовом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, загальна сума, яка належить до сплати [PERSON] - [PERSON] визначається наступним чином: основний борг у розмірі 35552 грн.+ сума інфляції у розмірі 103грн. + 3% річних у розмірі 1688 грн. = 37353грн., [PERSON] визначається наступним чином: основний борг у розмірі 23964 грн.+ сума інфляції у розмірі 71грн. + 3% річних у розмірі 1138 грн. = 25173 грн. Що стосується позовних вимог позивачів за первісним позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди. То суд вважає, що в цій частині позов до задоволення не підлягає, оскільки позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що вони внаслідок неповернення відповідачем у визначений у розписці строк суми позики зазнали моральні (душевні) страждання. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а доказів заподіяння моральної шкоди неповерненням позики позивачами суду не надано. Довідку № 30 від 31.01.2014 року надану [PERSON] про те, що вона лікувалася на стаціонарі з 11.11.2013 року по 20.11.2013 року у Черкаському обласному психоневрологічному диспансері суд до уваги не приймає, оскільки позивачем не надано жодного доказу який підтверджує те, що вона захворіла у зв'язку з неповерненням їй боргу [PERSON] Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання договорів позики недійсними, то у їх задоволенні слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тобто, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). А, відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом при винесенні рішення береться до уваги наступне: боргові документи, якими є оригінал розписки від 10.03.2012 року, що знаходиться у Кредиторів - [PERSON] та [PERSON], що підтверджує факт виконання із їхньої сторони договірних зобов'язань щодо передачі коштів. Посилання [PERSON] на недійсність Договорів позики на підставі ст. 203, 208, 215 ЦК України, суд відхиляє, оскільки ним не наведено належних доказів у підтвердження своїх вимог. Дослідивши оригінал розписки суд вважає, що така розписка відповідає вимогам чинного законодавства як за змістом, так і за формою. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до вимог ст.. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - [PERSON] не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог, посиланні представника [PERSON] - [PERSON] на те, що його довіритель коштів у позивачів за первісним позовом не позичав, розписку не писав, суд до уваги не приймає, оскільки на підтвердження даних пояснень суду не надано жодних доказів. За правилами ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved