Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] пред»явив позов до [PERSON], який в ході розгляду справи уточнив, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ на ідеальні частки без їх виділення в натурі нажитого сторонами за період проживання в шлюбі з грудня 2004 року до 18 червня 2012 року. До складу спірного майна, вартість якого визначена позивачем у сумі 50000 грн., входить придбаний на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04.07.2008 року житловий будинок з господарчими будівлями, розташований по [ADDRESS]. Право власності на будинок офрмлено на відповідачку. З часу придбання і на даний час позивач зареєстрований і проживає у даному будинку. Оскільки спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому просить суд, з врахуванням внесених під час розгляду справи уточнень, ухвалити рішення яким визнати вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями спільним сумісним майном подружжя, визнавши за кожною із сторін право власності по ? його ідеальної частини без виділення їх в натурі. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник, адвокат Семко В.М., з врахуванням внесених уточнень, позов підтримали, просять його задовольнити. Разом з тим позивач, мотивуючи свою позицію відсутністю належних грошових коштів, не погоджується на запропонований відповідачкою можливий варіант поділу спірного майна шляхом сплати позивачем на її корисить грошової компенсації у належній їй частці цього майна. Відповідачка [PERSON], з врахуванням внесених позивачем під час розгляду справи уточнень, позов визнала, не заперечує в його задоволенні, хоча, як на її думку, ідеальним варіантом поділу спірного майна, зважаючи на те, що вона з дітьми проживає в іншому районі області, була би сплата позивачем на її користь грошової компенсації за належну частку у спільному сумісному майні подружжя. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя . Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 цієї статті встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що з грудня 2004 року сторони перебували у шлюбі від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO]; Ніку, [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Томашпільського районного суду від 06.06.2012 року. За час шлюбу сторонами на підставі нотаріально посвідченого 04.07.2008 року договору купівлі-продажу придбано розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] житловий будинок, жилою площею 29,4 кв.м, загальною площею - 40,3 кв.м, який зазначається в плані під літерою «А», веранда - «а», сарай - «Б», сарай - «В», погріб - «П», гараж - «Г», огорожа - «1-2». Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Могилів-Подільське МБТІ» Вінницької області від 11.07.2008 року право власноті на дане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції, ст.ст. 319, 368 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності. Виходячи із цих положень закону, правовий режим спільної сумісної власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Зважаючи на те, що правовий режим спільної сумісної власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог, які підлягають задоволенню. Крім того, визнання позову відповідачкою не порушує права й законні інтереси сторін, третіх осіб. На підставі викладеного і

Outcome: approved