Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У поданій в суд позовній заяві представник позивача просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 35179 грн. 35 коп. та судові витрати в сумі 1762 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 12 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір №GP-6033434, за яким останній отримав кредит у розмірі 40896 грн. 86 коп. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», яке є правонаступником прав та обов`язків реорганізованої юридичної особи. Отримавши кредит, відповідач належним чином взяті по договору зобов`язання не виконував, порядку погашення кредиту не дотримувався, що призвело до утворення заборгованості. Невиконання відповідачем умов договору дають право позивачу стягнути з нього заборгованість за кредитом у судовому порядку. Відзив на позов відповідач не подавав. У зустрічній позовній заяві, прийнятій судом до спільного розгляду ухвалою суду від 23 квітня 2019 року, позивач просить визнати недійсною з моменту укладення правочину умову пункту 2.4 кредитного договору №GP-6033434 від 12 лютого 2014 року та графік щомісячних платежів в частині визначеної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, застосувати наслідки недійсності частини правочину шляхом зарахування незаконно сплаченої суми платежів у сумі 8657,40 грн. в рахунок інших обов`язкових платежів, розстрочити заборгованість за кредитом у розмірі 25732,21 грн. на 24 місяці, а позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволити частково в сумі 25732,21 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 12 лютого 2014 року між сторонами укладено кредитний договір №GP-6033434, за яким він отримав кредит на споживчі цілі в сумі 40896 грн. 86 коп. строком на 48 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13% річних та комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2,10%. За період з 11 березня 2014 року по 22 січня 2015 року ним сплачено 6884,65 грн. тіла кредиту, 4081,95 грн. процентів та 8657,40 грн. комісії, а всього на загальну суму 19624 грн. 05 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України він був призваний під час мобілізації до лав Збройних сил України та направлений для проходження служби у зону проведення антитерористичної операції, а тому з указаного часу банк зобов`язаний був припинити нарахування штрафних санкцій та процентів за користування кредитом, залишок заборгованості за тілом кредиту на вказану дату становить 34012,21 грн. Пункт 2.4 кредитного договору, який передбачає плату за обслуговування кредитного договору є несправедливим, оскільки містить умови про зміни у витратах, тому підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, а сплачені ним кошти в розмірі 8657,40 грн. зарахуванню в рахунок погашення заборгованості, яка має становити 25732,21 грн. З урахуванням його матеріального та сімейного стану може сплачувати заборгованість рівними частками по 1000 грн. протягом 24 місяців. Відзив на зустрічний позов відповідач не подавав. Сторони у судове засідання не з`явилися з невідомої суду причини, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило. Згідно поданих заяв представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримує повністю, а відповідач позов визнає частково, а зустрічний підтримує повністю, справу просять розглянути без їх участі. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що 12 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», яке 19 липня 2016 року припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк»,та [PERSON] укладено кредитний договір №GP-6033434, за яким останній отримав кредит в сумі 40896 грн. 86 коп., з них 35749 грн. на споживчі цілі, строком на 48 місяців, тобто по 12 лютого 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13% річних та комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2,10%. Банк виконав свої зобов`язання, надавши [PERSON] кредитні кошти в межах обумовлених сум, що не заперечується відповідачем. У відповідності до погоджених сторонами умов договору позичальник зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування щомісячними платежами в сумі 1955,49 грн. та 1954,91 грн. (останній платіж) і 858,83 грн. щомісяця комісії за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до графіку платежів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач передбачені кредитним договором обов`язкові платежі по поверненню суми кредиту, відсотків за його користування та комісії у встановлені строки з січня 2015 року не сплачував, чим порушив умови договору. А згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом строк. Відповідно до ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит. З представленого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 14 грудня 2018 року заборгованість відповідача за договором №GP-6033434 від 12 лютого 2014 року складається із заборгованості за кредитом в сумі 34012,21 грн., по відсотках за користування кредитом - 377,40 грн. та комісії 789,73 грн., а всього на загальну суму 35179,34 грн. При цьому проценти та комісія банком [PERSON] , який 05 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 був призваний під час мобілізації до лав Збройних сил України та направлений для проходження служби у зону проведення антитерористичної операції, відповідно до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» нараховано лише по 21 січня 2015 року, а нараховані у лютому 2018 року відсотки не враховувалися. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю та у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України). Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 12 лютого 2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини 5 ст.11, частин 1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс та Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі №695/3474/17. Установивши в кредитному договорі №GP-6033434 сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховував, а позичальник [PERSON] сплатив комісію за обслуговування кредиту банком в сумі 8657,40 грн., яка перевищує суму сплачених ним коштів на погашення кредиту, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом слід визнати недійсним, а саме, п.2.4 договору, яким передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості, які визначені згідно графіку щомісячних платежів в сумі 858,83 грн. щомісячно та всього за 48 місяців в сумі 41223,84 грн. Відповідно до положень статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на вищевикладене зустрічний позов [PERSON] щодо визнання кредитного договору частково недійсним є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а первісний позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» частковому задоволенню, оскільки така заборгованість з урахуванням сплачених позичальником коштів по комісії, які підлягають зарахуванню в рахунок інших обов`язкових платежів, становить 25732,21 грн. (34012,21 грн. боргу по тілу кредити, що не оспорюється + 377,40 грн. відсотків - 8657,40 грн. сплаченої комісії). За приписами ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення у разі наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Таким чином, розстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. Водночас, відомості про свій матеріальний стан та доходи членів сім`ї [PERSON] не зазначає, що позбавляє суд перевірити його доводи щодо неможливості виконати рішення суду зі сплати заборгованості в розмірі 25732,21 грн. А відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, запропонована відповідачем розстрочка заборгованості на 24 місяці суперечить вимогам закону, тому на даний час вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не пілягають. Згідно п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях лише у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, а не по всіх категоріях справ, тому покликання відповідача за первісним позовом, предметом якого є стягнення заборгованості, на постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-152цс17, є помилковим. А тому, при постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 1288 грн. 90 коп. (73,15%) та з відповідача за зустрічним позовом у доход держави в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved