Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У лютому 2014 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом та з урахуванням уточнень до нього (а.с. 54-57) просили визнати дійсним договір про надання послуг від 02.01.2014, укладений між ними та ТОВ фірмою «Інфосервіс», та визнати право їх спільної сумісної власності на 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] загальною площею 200 кв.м, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договором дарування від 14.12.2012 [PERSON] отримано в дар об'єкт нерухомого майна - 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. У вказаному об'єкті нерухомості позивачами за погодженням з іншим співвласником майна здійснено реконструкцію та добудову, внаслідок чого 62/100 частин домоволодіння на цей час складаються з: кв. №1 поз. 1-2 - 1-3 в житловому будинку літ. А-1, поз. 1-1, 1-4 - 1-13 в прибудові літ. А'-2, поз. 1-14 в надбудові літ. а6-1, ? частина погрібу п/д літ. А-1 загальною площею 200 кв.м, житловою площею 83,5 кв.м, ганки літ. а4, а5, споруди № 11-13. Таким чином, позивачі вважають, що ними як подружжям створено нову річ, яка є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Водночас відповідач ТОВ фірма «Інфосервіс» попри укладений між сторонами від 02.01.2014 щодо надання послуг відмовився від виконання завдання позивачів з пошуку третіх осіб для придбання спірної нерухомості, мотивувавши це тим, що позивачі не є її власниками, у зв'язку з чим позивачі просять визнати дійсним указаний правочин та визнати за ними право власності на частину домоволодіння. Нормативно позов обґрунтовано посиланням на приписи ст.ст. 331, 357, 376 Цивільного кодексу України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав наведених у позовній заяві та уточненнях до неї, просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача ТОВ Фірма «Інфорсервіс» у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частинні визнання дійсним договору про надання послуг від 02.01.2014 р. заперечувала, в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності просила ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, власної правової позиції щодо суті спору у ході розгляду справи не надала, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Із матеріалів справи вбачається, що згідно з договором дарування від 14.12.2012 [PERSON] отримано в дар (у власність) 62/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Зазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 530 кв.м, складається в цілому з: літ. А-1 - житловий будинок житловою площею 57,3 кв.м, загальною площею 94,2 кв.м, літ. Б - вбиральня, літ. В - сарай, літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, 1-10 - огорожі, споруди, І - замощення. Факт належності частини цього домоволодіння на праві власності підтверджено відповідним правочином, що міститься у матеріалах справи, та не оспорюється сторонами. Позивачі безперешкодно володіють та управляють добудованим ними нерухомим майном, будь-яких претензій та позовів до них зі сторони будь-яких фізичних чи юридичних осіб не надходило, в тому числі й зі сторони органів місцевого самоврядування, а відповідачем співвласником 38/100 частин домоволодіння було надано згоду на проведення будівельних робіт. Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж від 25.11.2013, який складений експертом Моторним М.А. (ліцензія серії [NUMBER], дійсна з 29 лютого 2012 року по 28 лютого 2017 року), встановлено, що садибний житловий будинок (літ. А-1) площею 66,3 кв.м з прибудовою літ. А1-2 площею 110,2 кв.м розташовані за адресою: [ADDRESS]. Загальна площа земельної ділянки - 530 кв.м. Об'єм жилого будинку літ. А-1 - 265 куб.м. Об'єм прибудови літ. А1-2 - 738 куб.м. Площа прибудови літ. А1-2-110,2 кв.м. Загальна площа житлового будинку (літ. А-1) - 228,3 кв.м, житлова площа - 96,6 кв.м. Прибудова літ. А1-2, ганок літ. а4, ганок а5-нові споруди. На садибній ділянці розташовані існуючі споруди: житловий будинок літ. А-1, погріб літ. А-1, прибудова літ. а3, прибудова літ. а6,ганок літ. а, вбиральня літ. Б, споруди № 3, 6, 11-13, замощення літ. І. Споруди знаходяться в робочому стані, експлуатуються, встановлено їх відповідність вимогам надійності, безпечної експлуатації. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 16 Кодексу суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Правом власності згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні таких правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва, передбачений ст. 331 ЦК України, був порушений. Тобто право власності на самочинно побудовані об'єкти набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, прийнятого відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України. Частинами 1, 5 ст. 376 ЦК України унормовано, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині чи чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної власності подружжя. Водночас відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Таким чином, обравши способом захисту порушеного права пред'явлення позову про визнання права власності на нерухоме майно, саме позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. При цьому суд зазначає, що згідно з ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позивачами доведено наявність у них права власності на спірне нерухоме майно, розташоване по [ADDRESS], у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації. Згідно ст. 19 Закону підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, в тому числі, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. За ст. 6 цього Закону, органом, який здійснює реєстрацію прав є в тому числі і органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. В даному випадку таким органом є Реєстраційна служба Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області. Позовні вимоги про визнання дійсним договору суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів справи сторонами під час укладання спірного договору не було досягнуто згоди з усіх його істотних умов в порушення статті 638 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial