Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Дніпро» через представника звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує наступним. 06.03.2012 року між ПАТ «[PERSON] Дніпро», правонаступником якого з усіма правами та обовязками є АТ «[PERSON] Дніпро» та [PERSON] був укладений кредитний договір №060312-UAH від 06.03.2012 року (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого [PERSON] отримав споживчий кредит в сумі 99000 грн. на придбання нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% річних. Як зазначає позивач, ПАТ «[PERSON] Дніпро» в повному обсязі виконав свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором щодо надання кредитних коштів у сумі 99000 грн., проте відповідач своїх зобовязань за Кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав. У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за Кредитним договором, ПАТ «[PERSON] Дніпро» було вимушене звернутись до суду за захистом своїх прав. Станом на 18.10.2017 року у звязку з неналежним виконанням зобовязань за Кредитним договором за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем, яка складається з: заборгованості за кредитом 68356,92 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами 44475,81 грн. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом, відповідно до вимог якого просить суд з метою погашення заборгованості за кредитним договором №060312-UAH від 06.03.2012 року, стягнути з [PERSON] на користь АТ «[PERSON] Дніпро» заборгованість за кредитним договором в розмірі 112832,73 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1692,50 грн. У листопаді 2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач не має права вимагати погашення заборгованості за платежами, строк виконання яких ще не настав. Крім того, відповідач заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. З огляду на викладене, відповідач [PERSON] вважав, що немає підстав для задоволення позову. Також у своїх запереченнях відповідач вказав, що кредитний договір був укладений у м. Донецьку. Після окупації міста у 2014 році він був відряджений до м. Маріуполя на час дії окупації. Він має статус внутрішньо переміщеної особи. Згідно ст. 14 ЗУ «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території АР Крим має право упродовж строку тимчасової окупації бути звільненою від обовязку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо обєктом іпотеки є майно, розташоване на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Вважає за можливе застосувати в даному випадку аналогію закону і застосувати норму вказаного закону до внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території м. Донецьк, оскільки в забезпечення виконання умов кредитного договору банк прийняв в іпотеку квартиру відповідача, розташовану в м. Донецьку, тобто на тимчасово окупованій території. Просив у позові відмовити. Ухвалою судді від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.11.2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача АТ «[PERSON] Дніпро» - [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Заперечувала проти застосування строку позовної давності, оскільки строк дії договору спливає тільки 05.03.2019 року. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти вимог позовної заяви заперечували за викладених у запереченнях обставинах, просили суд відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 06.03.2012 року між ПАТ «[PERSON] Дніпро», правонаступником якого з усіма правами та обовязками є АТ «[PERSON] Дніпро» та [PERSON] був укладений кредитний договір №060312-UAH від 06.03.2012 року, відповідно до умов якого відповідач отримав споживчий кредит в сумі 99000 грн. на придбання нерухомості\~ зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% річних, а у разі прострочення повернення кредиту у розмірі 38% річних (п.п. 1.1, 1.3, 1.4 Кредитного договору) (а.с. 4-6). В забезпечення належного виконання зобовязань за Кредитним договором [PERSON] прийняв в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 68,80 кв.м., яка розташована у [ADDRESS] (п. 2.1 Кредитного договору). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача АТ «[PERSON] Дніпро», станом на 18.10.2017 року у звязку з неналежним виконанням зобовязань за Кредитним договором за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 68356,92 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами 44475,81 грн., а всього 112832,73 грн. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно приписів ст.ст. 1054, 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцеві кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. За загальними правилами, встановленими ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов до висновку про безпідставність вимог АТ «[PERSON] Дніпро», виходячи з наступного. Згідно п. 9 Кредитного договору, строк дії даного договору встановлено до 05.03.2019 року. Між тим, виходячи з наданого банком розрахунку заборгованості, відповідачем за вказаним Кредитним договором останній платіж був здійснений 21.05.2014 року. Наступний платіж мав бути здійснений 06.06.2014 року, проте відповідач до теперішнього часу погашення заборгованості не здійснював. Відповідач заявив про застосування строку позовної давності. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а також Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів 06 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Позивач звернувся до суду з позовом 24 листопада 2017 року, тобто більше ніж через три роки після здійснення останнього платежу за кредитним договором (поза межами строку позовної давності).\~ Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Оцінивши зібрані по справі докази крізь призму наведених правових норм, суд вважає вимоги позивача АТ «[PERSON] Дніпро» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №060312-UAH від 06.03.2012 року в сумі 112832,73 грн., необґрунтованими та безпідставними, такими, що заявлені поза межами строку позовної давності та що не підлягають задоволенню. Що стосується посилання відповідача на положення Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» в частині того, що внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території АР Крим має право упродовж строку тимчасової окупації бути звільненою від обовязку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо обєктом іпотеки є майно, розташоване на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована, то вказаний Закон не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки стосується лише осіб, переміщених з території АР Крим. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що суд відмовляє повністю в задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. На підставі ст.ст. 11, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 629, 1049, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed