Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

У лютому 2016 року Моторне (транспортне )страхове бюро України звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 2011 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки « Мерседес», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля марки « Мітсубіші Галант», державний номерний знак [NUMBER], що належав [PERSON]. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року винним у вчинені адміністративного правопорушення визнано [PERSON]. Враховуючи те, що його автомобіль не був застрахований за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, бюро виплатило [PERSON] відшкодування у розмірі 9957,83 грн.. На підставі ст. 1191 ЦК України, ст. 38,41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просив стягнути з відповідача 9957,83 грн. страхового відшкодування у порядку регресу, 1218 грн. сплаченого судового збору та 1500 грн. витрат на правову допомогу. Рішенням Дружківського міського суду від 20 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі МТСБУ просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначив, що відповідно до ч. 9 ст.110 ЦПК України вперше позов подано у 2013 році до Подільського районного суду м. Києва, оскільки в довідці про ДТП [PERSON] зазначив адресу: [ADDRESS]. Через велике навантаження представник позивача не змогла бути присутньою на судових засіданнях. Про те,що відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності ні позивачеві ні його представникові відомо не було. Вважає, що строк позовної давності пропущено через процесуальні помилки, тому просить визнати поважною причину пропуску та поновити строк позовної давності. В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма, отримана представником МТСБУ за дорученням- Гончарук К.І. особисто та представником [PERSON] за дорученням- Муха О.О.(а.с.124). Представник [PERSON] - [PERSON] та представник МТСБУ - [PERSON] звернулися із заявою про слухання справи у їх відсутність. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення страхового відшкодування, який слід обчислювати з дати настання страхового випадку,тобто з дня вчинення ДТП 24.11.2011 року згідно положень ст..993 ЦК України. Проте такий висновок не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Судом встановлено, що 24 листопада 2011 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки « Мерседес», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля марки « Мітсубіші Галант», державний номерний знак [NUMBER], що належав [PERSON]. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року винним у вчинені адміністративного правопорушення визнано [PERSON]. Унаслідок дорожньо-транспортної природи з вини відповідача було завдано шкоду автомобілю, що належав [PERSON]. Автомобіль [PERSON] не був застрахований за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Тому 22 березня 2012 року [PERSON] звернувся до МТСБУ за відшкодуванням шкоди, заподіяної в результаті пошкодження його автомобіля. 04 травня 2012 року МТСБУ виплатило [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 9957,83 грн., що підтверджено копією платіжного доручення. Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відтак, відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч. 1 ст. 1191 ЦК України МТСБУ набуло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2013 року позовну заяву МТСБ України до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, подану у листопаді 2013 року, повернуто позивачу у звязку з тим, що справа не підсудна цьому суду, та роз'яснено право на звернення з позовом за місцем реєстрації відповідача. Із роз'яснень, викладених у п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Суброгація може застосовуватися лише до майнового страхування. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності слід відраховувати з моменту скоєння ДТП в даному випадку є таким, що не відповідає нормам матеріального права. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз'яснено, що регресна вимога може бути пред'явлена протягом трьох років, з дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). Оскільки страхове відшкодування виплачено 4 травня 2012 року, а до суду МТСБУ звернулося 17 лютого 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який сплинув 4 травня 2015 року. Про застосування строку позовної давності представник відповідача звернувся із заявою. Доказів того, що строк було пропущено з поважних причин позивачем не було надано. Посилання на те, що за зазначеним [PERSON] місцем проживання мало місце звернення до Подільського районного суду міста Києва в строк, не може бути прийнятим до уваги , так як за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, пятої статті 267 Цивільного кодексу України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-895цс15. Доводи про те, що про подану представником відповідача заяву про застосування строків позовної давності не було відомо ні відповідачеві ні його представникові, а клопотання про поновлення строку позовної давності подається після заяви особи про пропуск позовної давності, тому є підстави для поновлення строку позовної давності апеляційним судом, не ґрунтуються на вимогах закону і є безпідставними. Оскільки вирішення питання про застосування чи не застосування позовної давності вирішується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення згідно положень ст.267 ЦК України. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позивач не був позбавлений можливості надати свої докази суду першої інстанції в підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності. За встановлених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку про пропуск строку позовної давності, однак застосував норму матеріального права, яка не регулює виниклі правовідносини. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, який відраховується з моменту виплати страхового відшкодування, тобто з 04.05.2012 року і закінчився 04.05.2015 року.

Outcome: partial