Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У лютому 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява до [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, згідно з яким просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовна заява мотивові тим, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 30.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, після реєстрації якого позивач стала єдиним власником вказаної квартири. При цьому, 31.11.20220 року позивач дізналась про те, що у її щойно придбаній квартирі зареєстрована невідома їй особа, а саме [PERSON] . При цьому позивач вказує, що нею було встановлено, що відповідач є товаришем бувшого власника квартири та у 2014 році був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з дозволу [PERSON] . У зв`язку із викладеним, факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2021 року виправлено описку в тексті ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2021 року по справі за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказавши вірно прізвище відповідача « [PERSON] », замість невірного - « [PERSON] » у відповідних відмінках. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засідання 16.11.2021 року допитаний свідок [PERSON] , який повідомив, що він є колишнім власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] є його знайомим, якого він зареєстрував у вказаній квартирі у 2014 році, після цього він ніколи не проживав у квартирі, комунальні послуги не сплачував. Свідок повідомив, що підтримує зв`язок з відповідачем, останній проживає у Російській Федерації тому з`явитись не може. Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до інформаційної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.02.2021 №242738502 [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міською нотаріального округу Шевченко О.В., 30.11.2020 року та зареєстровано в реєстрі за № 3127 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що також підтверджується договором купівлі-продажу від 30.11.2020 укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-10, 11-12). Таким чином, судом встановлено, що позивач являється власником вказаної квартири Разом з тим, з матеріалів справи підтверджено, а саме з відповіді з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міського ради (Київської міської державної адміністрації) №074/06/2-1367 від 17.05.2021 року вбачається, з згідно даних інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва», [PERSON] , [INFO] , станом на 14.05.2021 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47). Факт не проживання, не перебування та відсутності за місцем реєстрації більше двох років, громадянина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , Підтверджується показами свідка [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно вимог ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, а також відсутності відповідача понад один рік, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст.ст. 391,405 ЦК України. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved