Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

У листопаді 2020 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 04 вересня 2004 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірваний. Під час шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач. Зазначає, що 08 червня 2016 року під час спільного проживання, за рахунок спільних сумісних коштів подружжя для потреб сім`ї сторони купили 2-кімнатну квартиру, розташовану адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, а вона, як подружжя, надавала письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. У зв`язку з тим, що спірна квартира була придбана ними під час шлюбу за спільні сумісні кошти, тому позивач вважає, що ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і кожен з них має на неї рівне право власності по 1/2 частині кожний. Як вказала позивач, 12 жовтня 2020 року між сторонами виник конфлікт, під час якого відповідач вигнав її зі спірної квартири і більше до неї не пустив. Крім того, відповідач змінив замок у вхідних дверях, тому попасти до квартири, щоб проживати в ній вона не має можливості. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 30,7 кв.м, загальною площею 45,68\~кв.м та вселити її до зазначеної квартири. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30 грудня 2020 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/2 частку квартири. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач вказав, що спірну квартиру сторони придбали 08 червня 2016 року, перебуваючи у шлюбі, тому враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, набутого під час шлюбу право [PERSON] на 1/2 частину квартири не оспорюється. Разом з тим, відповідач вважає неможливим спільне проживання сторін у зв`язку з конфліктними відносинами між ними та почуттям взаємної неприязні. У зв`язку із зазначеним, відповідач просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири, присудивши їй виплату компенсації вартості частки у розмірі 92000 грн. При цьому, зазначає, що таке припинення не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки позивачка проживає окремо та не користується квартирою. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . У відзиві на зустрічний позов позивачка [PERSON] просить відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову, а її позов задовольнити. При цьому, як зазначила позивач, припинення права власності на 1/2 частку у спірний квартирі завдасть істотної шкоди як її інтересам, як і інтересам малолітнього сина, оскільки спірна квартира є єдиним місцем проживання, де вони зареєстровані і фактично мешкали до того часу, коли відповідач вигнав її і поміняв замки у вхідних дверях. Зазначає, що за запропоновані відповідачем грошові кошти в якості компенсації вартості частки у квартирі у сумі 92000\~грн вона не зможе придбати окремого житла і забезпечити дитину окремою квартирою. Частка позивачки у спірному майні не є незначною. Крім того, спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат, тому спільне володіння і користування майном є можливим. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Гаврилюк Н.М. первісний позов підтримали та просили задовольнити його у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити за необґрунтованістю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Петрищев О.О. заперечили проти задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічний позов. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню повністю, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 вересня 2004 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб (а.с.\~4). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 77). За час перебування у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] (а.с.\~5). 08 червня 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Кишенюк Л.П. за реєстровим номером 566, відповідачем [PERSON] придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,68 кв.м, житловою площею 30,7 кв.м, яка складається з двох жилих кімнат. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 6, 8-9). На підставі нотаріально посвідченої заяви від 08\~червня 2016\~року [PERSON] , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Кишенюк\~Л.П., надала згоду її чоловікові [PERSON] на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено також у пункті 11 договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 2016 року (а.с. 6, 7). У статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Виходячи з матеріалів справи, спірне майно, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,68 кв.м, житловою площею 30,7 кв.м сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №\~372/504/17 (провадження № 14-325цс18). За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про вселення позивачки у спірне житло, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 статті 47\~Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виходячи з вимоги частини 4 статті 9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України). На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, а саме факту того, що спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, суд дійшов висновку, що позивачка має рівні з відповідачем права на користування спільним майном. За таких обставин, ураховуючи, що відповідач у судовому засіданні визнав той факт, що після конфлікту з позивачем, який стався 12\~жовтня 2020 року, він чинить їй перешкоди у володінні і користуванні майном, так як змінив замок у вхідних дверях і не пускає позивача до спірної квартири, тому обґрунтованими є позовні вимоги про вселення позивача до спірної квартири і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи зустрічний позов, суд виходить з наступного. У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13 та від 23 листопада 2016 року у справі №\~6-1943цс16. Разом з тим, матеріалами справи доведено, що частки позивача і відповідача у праві спільної власності є рівними (по 1/2 частці у праві власності за кожним), отже, частка позивача у праві власності на спірну квартиру не є незначною. Крім того, суд звертає увагу на те, що спірна квартира складається з двох ізольованих жилих кімнат. Як пояснила у судовому засіданні позивач, це дві окремі спальні, в одній з яких може проживати вона з дитиною, а в іншій відповідач. З урахуванням зазначеного, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що спільне володіння і користування майном є неможливим. Крім того, ураховуючи ті обставини, що позивач не має на праві власності іншого житла, окрім спірної квартири, тому необґрунтованими є доводи відповідача про те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам позивачки, ураховуючи той факт, що розмір компенсації, який запропонував сплатити відповідач у вигляді вартості частки у спільному майні недостатній для придбання окремого житла, приймаючи до уваги пояснення позивача про те, що вона отримує невеликий дохід. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, а внесена відповідачем на депозитний рахунок суду грошова сума у розмірі 92000 грн підлягає поверненню відповідачу. Таким чином, первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому статтею 141 ЦПК України. Оскільки первісний позов задоволено, тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1760\~грн 80 коп. (а.с. 33). У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову понесені відповідачем судові витрати за зустрічний позов покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved