Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири [ADDRESS] від 31.10.2000 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS]; недійсним з моменту укладення договір дарування спірної квартири від 07.03.2013 між [PERSON] та [PERSON] у частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки цієї квартири, що належала [PERSON] та визнати його право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS], як правонаступника [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що у порядку спадкування за законом, він є спадкоємцем першої черги за померлою дружиною [PERSON] Перебуваючи у шлюбі, вони приватизували у рівних частках квартиру [ADDRESS], однак восени 2000 року [PERSON] вмовила позивача заповісти спірну квартиру її рідному сину, відповідачу [PERSON], у зв'язку з чим 31.10.2000 у Шостій Київської державній нотаріальній конторі позивач разом з дружиною підписав документ, який вони вдвох помилково вважали заповітом. У подальшому, влітку 2012 року, позивач випадково дізнався, що у Шостій Київській державній нотаріальній конторі 31.10.2000 ними було підписано не заповіт, а договір дарування квартири, сторонами якого є позивач, [PERSON] та відповідач [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Відповідач [PERSON], діючи від свого імені та як представник відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю, заперечив проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] також заперечив проти задоволення позову, просив суд відмовити, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях /а. с. 168-184/. Від третьої особи у справі Головного управління юстиції у м. Києві представник не з'явився у судове засідання, повідомлявся про час, дату, місце судового розгляду у встановленому законом порядку, про причини неявки не повідомлено, заяви, клопотання до суду не надходили. Від третьої особи у справі Шостої Київської державної нотаріальної контори надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори /а. с. 191/. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вставив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу від 04.08.1990 серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Печерським органом ЗАГС за актовим записом №684, згідно якого остання змінила своє прізвище на прізвище чоловіка - [PERSON] /т. І а. с. 85/. Судом встановлено, що 31.10.2000 між [PERSON], [PERSON] («Дарителі») та відповідачем [PERSON] («Одарюваний») укладено договір під назвою «Договір дарування», згідно умов якого дарителі подарували, а одарюваний прийняв у дар нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Печерського району м. Києва, від 18.08.1995 р. належала дарителям /т. І а. с. 14, 86, 87/. Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 31.10.2000 [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 9-9387 та у подальшому зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] 09.08.2004 за реєстровим № 3280 /т. І а. с. 14/. 07.03.2013 між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 494 /т. І а. с. 15/. [INFO] [PERSON] померла, про що видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції свідоцтво про смерть від 31.12.2010 серії [NUMBER] /т. І а. с. 88, 89/. Рішенням від 22.01.2009 Київської міської ради № 13/1068, відповідно до п. 41 ч. 1 ст. 26, п. 1 ст. 37 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи Указ Президента України від 21.07.2008 N 636/2008 «Про відзначення 100-річчя від дня народження Марії Приймаченко», рішення Київради від 29.04.2004 N 206/1416 «Про порядок найменування об'єктів міського підпорядкування, вшанування пам'яті видатних діячів і подій, встановлення пам'ятних знаків у місті Києві» та протоколу засідання комісії з питань найменувань та пам'ятних знаків виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) від 11.09.2008 N 2, перейменовано бульвар Лихачова в Печерському районі на бульвар Марії Приймаченко. 05.10.2016 та 06.10.2016 від відповідачів до суду надійшли заяви про застосування строків позовної давності, у яких вони просили суд відмовити у задоволенні позову на підставі ст. 267 ЦК України /т. ІІ а. с. 101-103, 108-110/. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (ч.ч. 2, 3 ст. 261 ЦК України). Саме до такого розуміння норм ст. 261 ЦК зводиться правовий висновок Верховного Суду України, зроблений під час розгляду справи № 6-75цс15 у постанові від 03.02.2016. З матеріалів справи вбачається, що про факт укладення оспорюваного договору дарування квартири [ADDRESS] від 31.10.2000 між [PERSON] та позивачем з відповідачем [PERSON], позивач дізнався лише влітку 2012 року, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 (справа №757/20989/13-ц) і не підлягає доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З матеріалів справи вбачається, що 19.09.2012 у зв'язку з виявленням факту порушення своїх прав позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на спірну квартиру. Провадження у справі за цим позовом було відкрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2012 (справа № 2-3117/12), а в подальшому закрито ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2013 у цивільній справі №2-3117/12 /т. І а. с. 28-32, 167-174, 209-213/. Таким чином, пред'явленням позивачем 19.09.2012 позову про визнання права власності за набувальною давністю на спірну квартиру у цивільній справі № 2-3117/12 позовна давність перервалась, та почала свій перебіг заново з 27.02.2013, тобто з дня наступного після закриття провадження у цивільній справі № 2-3117/12. 30.09.2013 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з іншим позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів дарування від 31.10.2000 та від 07.03.2013, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Провадження у справі за цим позовом було відкрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2013 у цивільній справі №757/20989/13-ц. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 позов частково задоволений та залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 /т. І а. с. 16-22, 68-73/. Таким чином, перебіг строку позовної давності для пред'явлення позовних вимог у зв'язку з порушенням прав на квартиру [ADDRESS] вдруге перервався 30.09.2013, та почав свій перебіг заново з 22.09.2015, тобто з дня наступного після ухвалення рішення про часткове задоволення позову у цивільній справі №757/20989/13-ц. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В судовому засіданні встановлено, що 01.03.2011 на підставі заяви позивача про прийняття спадщини, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. 24.02.2011, зареєстрованої в реєстрі за № 134, заведена спадкова справа № 1/2011 стосовно майна померлої [INFO] [PERSON] Заповіт за життя [PERSON] не складався, спадкування її майна здійснювалось за законом. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, один прийняв спадщину після смерті дружини, з яким вона спільно на день смерті була постійно зареєстрована в [ADDRESS]. Від будь-яких інших осіб не надходило заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] /т. І а. с. 95-98/. Таким чином, позивач є єдиним правонаступником усіх прав та обов'язків [PERSON], що належали останній на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Оскільки оспорюваний договір дарування укладений 2000 року, коли зобов'язальні правовідносини регламентувались ЦК УРСР від 18.07.1963, виходячи із ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, при вирішенні спору в цій частині слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР від 18.07.1963, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду України, викладених в п. 2 постанови від 28.04.1978 № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосування положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків. Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 у цивільній справі 757/20989/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування квартири, що залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016, визнано недійсним з моменту укладення договір дарування спірної квартири від 31.10.2000 у частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки квартири; визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири від 07.03.2013 у частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки квартири; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири /т. І а. с. 19-22/. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 у цивільній справі 757/20989/13-ц встановлено, що на час укладення спірного договору від 31.10.2000 між позивачем та його дружиною [PERSON] була досягнута усна домовленість, що право розпорядження спірною квартирою виникне у відповідача [PERSON], який є її сином, лише після смерті [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 19-22/. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 у справі №6-9ц14 та від 18.06.2014 у справі 6-69цс14, що є обов'язковою до застосування судами (ст. 360-7 ЦПК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди. За змістом ст.ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР від 18.07.1963, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні у власність майно. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 21.10.2015 у справі №6-202цс15, що є обов'язковою до застосування судами (ст. 360-7 ЦПК України), наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 у цивільній справі 757/20989/13-ц, встановлено, що незважаючи на укладений спірний договір від 31.10.2000, обдарований [PERSON] у спірній квартирі не реєструвався та не вселявся. Фактичного виконання договору дарування не відбулось. Право власності на квартиру [PERSON] зареєстрував лише з 09.08.2004, а на момент 21.12.2012 там був зареєстрований з 02.04.1991 лише співвласник [PERSON] Враховуючи викладене та відсутність фактичного переходу права власності на квартиру до [PERSON], як і передачі її йому у фактичне право володіння, користування, апеляційний суд встановив відсутність згоди у сторін договору щодо всіх його істотних умов /т. І а. с.19-22/. Судом встановлено, що позивач з дружиною [PERSON] постійно проживали у спірній квартирі, були зареєстровані в ній та утримували її як власники. [PERSON] до моменту смерті, [INFO], була власником особового рахунку на спірну квартиру, а після її смерті його власником став позивач, що підтверджується листом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Печерська брама» Печерської районної в м. Києві ради від 25.12.2012 б/н. На ім'я [PERSON], а після її смерті - на ім'я позивача надходили рахунки на сплату послуг з утримання будинку і прибудинкової території, комунальних та інших послуг, які оплачувались останнім /т. І а. с. 104-109, 110-112, 113-166, 185-208/. З огляду на викладене, враховуючи похилий вік [PERSON], яка народилась [INFO], стан здоров'я, відсутність у неї іншого житла та достатніх коштів для його придбання станом на підписання спірного договору дарування від 31.10.2000, а також обставини, що мають преюдиційне значення та встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 у цивільній справі 757/20989/13-ц щодо відсутності волевиявлення на безоплатну передачу спірної квартири у власність [PERSON] за життя, неусвідомлення [PERSON] правової природи договору, постійне володіння, користування та розпорядження квартирою як своєю власністю, договір дарування квартири від 31.10.2000 у частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки спірної квартири підлягає визнанню недійсним, як такий, що не відповідає вимогам закону та укладений внаслідок помилки, яка має істотне значення (ст. ст. 48, 56 ЦК УРСР від 18.07.1963). Що стосується вимог позивача про визнання недійсним в частині договору дарування квартири від 07.03.2013, то суд виходить з наступного. За правилом ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, являються наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зважаючи на те, що договір дарування квартири від 31.10.2000 в частині дарування [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 1/2 частки квартири є недійсним з підстав укладення його внаслідок помилки, яка має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що договір дарування спірної квартири від 07.03.2013 у частині дарування відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 1/2 частки квартири, що раніше належала померлій [PERSON], також є недійсним, оскільки дарувальник не мав права на відчуження спірної квартири та/або її частки, згідно ст. 658 ЦК України. Крім цього, зі змісту п. 1.4. договору дарування квартири від 07.03.2013 вбачається, що дарувальник серед іншого стверджує про те, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, і треті особи не мають прав на квартиру, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені п. 6 ст. 3 ЦК України. У той же час, з ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2012 у цивільній справі № 2-3117/12 вбачається, що на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт і дана ухвала не оскаржувалась особами, які беруть участь у справі, та набрала законної сили. На момент укладення договору дарування спірної квартири від 07.03.2013 між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був чинним арешт, накладений цією ухвалою, про що обом відповідачам було відомо, як особам, які брали участь у цивільній справі № 2-3117/12 /т. І а. с.172-174, 209-213, 224, 242-243/. Обов'язковість судового рішення не пов'язується з моментом відкриття виконавчого провадження. Судове рішення є обов'язковим незалежно від того, чи передавалось воно державній виконавчій службі для вчинення виконавчих дій. З огляду на приписи ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 208 ЦПК України, ч. 2. ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за змістом яких судові рішення є обов'язковими до виконання з моменту набрання ними законної сили, суд констатує, що відповідачі не мали права на укладення договору дарування спірної квартири від 07.03.2013, оскільки дана квартира перебувала під нескасованим арештом згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2012. Отже, договір дарування квартири від 07.03.2013 у частині дарування відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 1/2 частки квартири, що раніше належала померлій [PERSON], слід визнати недійсним також з наведених підстав, оскільки в момент вчинення цього правочину сторонами не було дотримано вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved