Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за аліментами та пені за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.04.2018 між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на дитину, який було посвідчено ПН КМНО Герасименко Н.М. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати позивачу кошти на утримання дитини в сумі 2000,00 грн. до 05.04.2019 та з 06.04.2019 в розмірі 50% від мінімальної заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, відповідно до п. 3 вказаного договору відповідача зобов`язувався не пізніше 06.04.2019 сплатити заборгованість по аліментах у сумі 24 000,00 грн., яка виникла станом на 06.04.2018. Однак, вказаний пункт договору відповідачем у встановлений строк виконано не було. Окрім того, позивачем також було розраховано пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 169 680,00 грн. за період з 07.04.2019 по 10.02.2020, проте з огляду на положення ст. 196 Сімейного кодексу України, заявлено до стягнення 100% заборгованості по сплаті аліментів в сумі 24 000,00 грн. Посилаючись на викладене позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів в сумі 24 000,00 грн., та 24 000,00 грн. пені по сплаті аліментів, а також витрати на правову допомогу у сумі 6000,00 грн. Ухвалою суду від 16.01.2021 було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково: не заперечував проти задоволення вимог щодо стягнення боргу зі сплати аліментів, разом з тим заперечував щодо стягнення пені та витрат на правову допомогу. Надав до суду відзив на позов. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Судом встановлено, 06.04.2018 між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на дитину, який було посвідчено ПН КМНО Герасименко Н.М. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати позивачу кошти на утримання дитини в сумі 2000,00 грн. до 05.04.2019 та з 06.04.2019 в розмірі 50% від мінімальної заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, відповідно до п. 3 вказаного договору відповідача зобов`язувався не пізніше 06.04.2019 сплатити заборгованість по аліментах у сумі 24 000,00 грн., яка виникла станом на 06.04.2018. Однак, вказаний пункт договору відповідачем у встановлений строк виконано не було. За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. В Постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 334/7702/16 зроблено висновок, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Разом із тим, відповідач не заперечував проти стягнення з нього заборгованості по сплаті аліментів у сумі 24 000,00 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та необхідності стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів у сумі 24 000,00 грн. Також, позивачем було розраховано пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 169 680,00 грн. за період з 07.04.2019 по 10.02.2020, із розрахунку 1% від несплаченої суми боргу (240 грн) за кожний день прострочення (707 днів). Проте, з огляду на положення ст. 196 Сімейного кодексу України, позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 100% заборгованості по сплаті аліментів в сумі 24 000,00 грн. Вказані позовні вимоги відповідають положенням законодавства, а тому також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем в процесі судового розгляду жодними доказами не спростовано заборгованості перед позивачем. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Щодо заперечень відповідача стосовно способу розрахунку суми пені за аліменти, а саме: здійснення розрахунку із суми періодичного платежу по кожному випадку виникнення заборгованості в місяць прострочення, а не з загальної суми боргу, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 статті 197 СК України стягнення неустойки у розмірі 1 від несплаченої суми боргу є правом особи, на користь якої сплачуються аліменти. Відповідно до умов договору про сплату аліментів на дитину від 06.04.2018 сторони зафіксували існуючий на дату його укладення борг [PERSON] по аліментах, який останній зобов`язувався сплатити не пізніше 06.04.2019. За згодою сторін до цієї дати нарахування пені не проводилось. У зв`язку з невиконанням зобов`язання та несплатою [PERSON] заборгованості по аліментах, позивачем у відповідності до п. 13 договору про сплату аліментів від 06.04.2018 була нарахована пеня на суму існуючої на цю дату заборгованості. Оскільки нарахування пені є правом особи, на користь якої стягуються аліменти, і вона вільна обирати період за який нараховується пеня, суд приймає як належний розрахунок пені, зроблений позивачем без урахування допущених відповідачем місячних періодів несплати аліментів, які передували даті укладення договору. Суд відхиляє клопотання відповідача про розстрочення оплати суми боргу як необгрунтоване, оскільки в судовому засіданні ним не доведено належними доказами його фінансову неспроможність погасити заявлені позивачем вимоги. В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З акту прийому-передачі наданих послуг, поданого до суду, вбачається, що позивач [PERSON] уклала з адвокатом Мегедь Л.Н. договір про надання правової допомоги № б\\н від 06.01.2021. Але при цьому слід зазначити, що позивачем не надано самого договору про надання правової допомоги № б\\н від 06.01.2021, необхідного для оцінки вартості послуг адвоката, детального опису робіт, виконаних адвокатом, а також належного підтвердження оплати витрат на правничу допомогу. Таким чином, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, надані представником позивача докази, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає, а тому у задоволенні даних вимог повинно бути відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн., оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial