Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем під час якого у них народилась донька [PERSON] [INFO]. В подальшому, 06.07.2004 року, шлюб між сторонами було розірвано та донька залишилась проживати разом з матір'ю. Вказувала на те, що вона має намір для відпочинку та оздоровлення доньки виїхати разом з нею за кордон у літку 2016 року та в подальшому на протязі шкільних канікул. Для реалізації даного наміру їй слід виготовити відповідний дозвільний документ для виїзду дитини за кордон, отримати дозвіл відповідача на виїзд дитини за кордон. Проте отримати такий дозвіл не має можливості з тих підстав, що місце перебування відповідача їй не відоме, при цьому він участі у виховані та утриманні доньки не приймає, аліментів не сплачує. В судовому засіданні позивач уточнила заявлені нею позовні вимоги та з урахуванням наведеного, просила надати дозвіл на виготовлення документу для виїзду за кордон неповнолітній дитині [PERSON], [INFO] для тимчасових поїздок, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька [PERSON] та надати дозвіл на тимчасові поїздки [PERSON], [INFO], в Єгипет та Туреччину на період з 01 травня 2016 року по 30 червня 2016 року в супроводі матері [PERSON], без заяви про згоду та супроводу батька [PERSON]. Від заявлених нею вимог щодо надання дозволу на тимчасові поїзди в Польщу, Болгарію без згоди батька протягом усього періоду до досягнення [PERSON] 16-ти річного віку відмовилась. В судовому засіданні позивач уточненні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі та не заперечувала проти задоволення позову у разі уточнення позивачем вимог в частині зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду шляхом розміщення оголошення в ЗМІ. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі відповідно до уточнених в судовому засіданні позивачем позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім'я,дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували між собою у шлюбі, який було розірвано 06.07.2004 року та під час якого у них родилась донька [PERSON], [INFO] (а/с 7,8). Донька [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір'ю, що підтверджується довідкою КЖРЕП №9 від 01.02.22016 року №339 (а/с 10). Згідно з ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 2 і 4 ст. 150, частин 1 і 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов»язані поважати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що подорож до Єгипту та Туреччини матиме позитивне значення для духовного і фізичного розвитку дитини, сприятиме розширенню світогляду дитини і оздоровленню в морській кліматичній зоні. До вказаних правовідносин слід застосувати наступні правові норми. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років ). З відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року: п.2.2 : Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред»явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межу України громадянина, який не досяг 16-річногго віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов»язків батьків відносно дитини. Згідно Принципу 6 Міжнародної Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своїми батьками. Відповідно до п. 1 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved