Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 15 липня 2000 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 755. Від вказаного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені з січня 2014 року, спільного господарства вони ведуть, проживають окремо, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції розірвати. У судове засідання позивач не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також вказав на те, що поданий позов підтримує в повному обсязі й відповідно вважає, що надання судом строку на примирення не призведе до відновлення шлюбних відносин із відповідачкою. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву, в якій вказала на те, що проти задоволення позову не заперечує, просила розгляд справи провести у її відсутності та заперечувала проти надання судом строку на примирення. Так, відповідно до ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, ураховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання провадилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 15 липня 2000 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано управлінням реєстрації актів громадянського стану Чернівецької міської ради м. Чернівці Чернівецької області, про що вчинено відповідний актовий запис № 755 (а.с.11). Від вказаного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Батьками дітей зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5, 10). При цьому, як убачається з наявних у справі доказів, між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини та поділу спільного майна. Крім того, судом також достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я сторін розпалась й відповідно існує формально, сторони з січня 2014 року не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. За таких обставин, ураховуючи те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також подані сторонами письмові заяви, в яких сторони не заперечували проти розірвання шлюбу, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, на даний час шлюб носить формальний характер, у зв'язку із чим приходить підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved