Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення депозитних коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.03.2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000733903395 «Депозит плюс на 6 місяців», відповідно до якого позивач внесла 72 000 гривень на депозитний рахунок № [NUMBER] з виплатою відсотків в розмірі 21% щомісячно, строк дії договору з 19.03.2013 року по 24.09.2013 року. По закінченню строку договору банківського вкладу внесений вклад та нараховані відсотки позивачу не повернуті. 08.08.2018 року позивач звернулась до ПАТ «Приватбанк» із нотаріально завіреною вимогою розблокувати рахунок, на який вносились гроші за депозитним договором, розірвати договір та повернути суму банківського вкладу з процентами у повному обсязі. Враховуючи не повернення банківського вкладу з нарахованими відсотками, позивач звернулась до суду та просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь суму вкладу в розмірі 72 000 грн. та суму відсотків у розмірі 78 044 грн. 70 коп., що разом складає 150 044 грн. 70 коп. Ухвалою суду від 4.03.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 20). За клопотанням представника відповідача Куценка О.В. (а.с. 22-25) ухвалою суду від 14 червня 2019 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 17 вересня 2019 року (а.с. 41). 08.04.2019 року до суду від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 27-33), в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відокремлений підрозділ АТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим. Позивач не надала доказів укладення договору та внесення грошових коштів на рахунок у банку, у зв`язку з чим просив суд застосувати правові позиції постанови Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 299/540/15-ц та відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, представник відповідача зазначив, що оскільки [PERSON] заявою від 18.07.2018 року повідомила про розірвання договору, то відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України після розірвання договору розмір відсотків за вкладом повинен обраховуватись за ставкою до запитання, розрахунок яких наведений у відзиві. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп « вечірні » чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2013 року між сторонами [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000733903395 «Депозит плюс на 6 місяців», відповідно до якого позивач внесла 25 000 гривень на депозитний рахунок № [NUMBER] з виплатою відсотків в розмірі 17% щомісячно, строк дії договору з 19.03.2013 року по 24.09.2013 року з правом поповнення вкладу (а.с. 7). Крім того, сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якого на суму вкладу нараховуються ще 4% річних які зараховуються на бонусний рахунок, з яких 2% річних діють до 19 березня 2013 року включно (а.с. 8). Таким чином за договором банківського вкладу з часу його укладення нараховуються 21%, а з 19 березня 2013 року - 19%. З 14.05.2013 по 21.05.2013 сума банківського вкладу від 19.03.2013 року становила 40 000 гривень. З 22.05.2013 року по 12.08.2013 року сума банківського вкладу від 19.03.2013 року становила 42 000 гривень. З 13.08.2013 по 23.09.2013 року сума банківського вкладу від 19.03.2013 року становила 57 000 гривень. З 24.09.2013 року по дату подання позову сума банківського вкладу від 19.03.2013 року становила 72 000 гривень. Внесення грошових коштів на рахунок підтверджуються квитанціями про внесення коштів (а.с. 14, 15), оригінали яких оглянуті в судовому засіданні. Крім того, оригінал договору банківського вкладу, ощадна книжка судом оглядалися в судовому засіданні, копії яких містяться в матеріалах справи. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір банківського вкладу. На підставі положень договору строк дії вкладу був неодноразово пролонгований. 08.08.2018 року позивач надала АТ «Приватбанк» нотаріально завірену вимогу про розблокування рахунку, на який вносились гроші за депозитним договором, розірвання договору та повернення суми банківського вкладк з процентами у повному обсязі (а.с. 16). Однак, зазначена заява відповідачем задоволена не була, та на даний час кошти, які знаходяться на рахунку, не повернуті. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що АТ КБ « Приватбанк» є неналежним відповідачем, що спірні депозитні кошти вносились у банківському відділенні на території АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією, що позбавляє відповідача АТ КБ «Приватбанк» можливості перевірити вимоги позивача та виконати умови договорів. Однак, суд вказані доводи банку відхиляє, оскільки договір банківського вкладу був укладений з АТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ. Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Таким чином, оскільки стороною укладеного з позивачем договорів банківського вкладу є АТ КБ «ПриватБанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов`язання за договорами має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків по укладених і дійсних договорах. Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно зі ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном. Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах АТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем. Позивачем укладено договір до припинення діяльності філії «Кримське регіональне управління» АТ «Приватбанк», проте відповідач не надав будь-яких пояснень щодо неможливості надання доказів щодо внесення чи невнесення коштів позивачем на рахунки банку на період, які зазначені в довідках АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Безпідставними є також твердження відповідача, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. Укладення договору банківського вкладу та внесення коштів на рахунки банку за договором підтверджується оригіналом договору банківського вкладу, який було оглянуті судом під час судового розгляду, у якому містяться необхідні умови такого договору, як то визначено відсоткова ставка, зазначено строк договору та інші умови. У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу в розмірі 72 000 грн., оскільки між сторонами укладено договір банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується відповідними квитанціями, позивач звертався до відповідача з вимогою розірвати договір і повернути вклад, проте ця вимоги виконана не була. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з договором банківського вкладу, якщо по закінченні строку вкладу вкладник не заявить банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується багаторазово без явки вкладника до банку. Відповідно до договору проценти за час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування і строку, діючій в банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткового договору. За укладеними договорами банківського вкладу передбачена можливість їх пролонгації без укладення додаткових договорів. Оскільки позивач протягом тривалого часу не вимагав повернення суми вкладів, то договір банківського вкладу постійно продовжувався Судом встановлено, що позивач 08.08.2018 року звернулась до АТ «Приватбанк» із заявою про розірвання договору. Отже, з 8.08.2018 року - є датою розірвання договору банківського вкладу. За умовами договору передбачено строк дії договору 6 місяців, тобто 19 вересня 2013 року включно. Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, вказаний договір продовжувався до 8.08.2018 року. Тому, позивач має право на отримання процентів за вкладом: - проценти за період з 19.03.2013 по 13.05.2013 становлять 805,48 грн. (25 000 х 21% / 365 х 56) - проценти за період з 14.05.2013 по 21.05.2013 становлять 184,11 грн. (40 000 грн. х 21% / 365 х 8) - проценти за період з 22.05.2013 по 12.08.2013 становлять 2 005,64 грн. (42 000 грн. х 21% / 365 х 83) - проценти за період з 13.08.2013 по 19.09.2013 становлять 1 246,19 грн. (57 000 грн. х 21% / 365 х 38) - проценти за період з 20.09.2013 по 23.09.2013 становлять 118,68 грн. (57 000 грн. х 19% / 365 х 4) - процента за період з 24.09.2013 по 28.03.2018 становлять 61 191,18 грн. (72 000 грн. х 19% / 365 х 1 646) - проценти за період з 29.03.208 по 18.07.2018 (розірвання договору мало місце до 18.07.2018 року) становлять 2 грн. 18 коп. (72 000 грн. х 0,01% / 365 х 111). Відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2861цс15 закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронювані, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України та того, що договором банківського вкладу не встановлений розмір відсоткової ставки за депозитом після закінчення строку дії договору та до моменту фактичного повернення грошових коштів (депозиту), то відповідно, відсоткова ставка за весь період користування банком коштами після розірвання цього договору (припинення дії) до моменту фактичного повернення коштів повинна застосовуватись виключно «на вимогу». 25.04.2017 року Комітетом управління активами і пасивами ПАТ КБ «ПриватБанк» змінена відсоткова ставка по депозитам фізичних осіб в національній та іноземній валюті, встановлено з 04.05.2017 року процентна ставка по знов укладеним та пролонгованим вкладам фізичних осіб: - «До запитання» у розмірі 0,01%. - проценти за період з 19.07.2018 по 11.02.2019 становлять 4 грн. 08 коп. (72 000 грн. х 0,01% / 365 х 207) Всього проценти становлять суму 65 557 грн. 54 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1 375 грн. 58 коп. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial