Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON](далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON](далі по тексту - відповідач) аліментів на утримання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у неї з відповідачем, з яким вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі народилися двоє дітей, син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем. Оскільки обов'язки щодо виховання та утримання дітей лежать на позивачці, а відповідач не бере жодної участі у вихованні дітей, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, позивач просила стягнути з останнього аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення повноліття кожної з дитини. В судове засідання позивач не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу у її відсутність Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та просив розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 10,11). При цьому, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, а в добровільному порядку узгодити питання про матеріальне забезпечення дитини між сторонами не є можливим. Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею ст.191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Разом з тим, згідно вимог ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що відповідачем позов визнано, визнання ним позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 10.02.2017 року і до досягнення кожною дитиною повноліття, підлягають задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. 00 коп. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 180,183, 191 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved