Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Арма Факторинг» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, договору факторингу та про відступлення прав вимоги. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.02.2006 року між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11077898000, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 42 000 швейцарських франків, який зобов'язувався повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. Крім того у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та позивачем було укладено договір іпотеки № 11077898000/3, який зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 4085894, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Протягом строку дії кредитного договору сторонами укладались додаткові угоди до нього. Позивач просить визнати вказаний кредитний договір недійсним, оскільки при його укладені банк замовчав інформацію про умови кредитування, що призвело до укладення договору на невигідних умовах для позивача, банк ввів позивача в оману щодо істотної умови договору - ціни. Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршує становище позивача, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач просить визнати договір про надання споживчого кредитну недійсним, то як наслідок договір факторингу № 05115/1, укладений 5 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Арма Факторинг», а також договір про відступлення прав вимоги, укладений 5 листопада 2015 року між ТОВ «Арма Факторинг» та [PERSON] підлягають визнанню недійсними. Ухвалою суду від 24 січня 2017 року позовні вимоги в частині визнання недійсним договору факторингу № 05115/1 від 5.11.2015, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Арма Факторинг», а також визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 11077898000 від 21.11.2006 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» залишено без розгляду (т. 1 а.с. 205). Крім того під час розгляду справи позивач змінив підставу предмету позову та просив визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 05.11.2015 р. укладений між громадянкою Російської Федерації [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг» (т. 1 а.с. 185-191). Вказана заява мотивована тим, що договір про відступлення прав вимоги є удаваним, оскільки укладений з метою приховати інший правочин - договір факторингу. Крім того, вказаний договір про відступлення прав вимоги суперечить положенням ч. 2 ст. 1083 ЦК України, відповідно до котрої якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави, тобто лише шляхом укладення договору факторингу. Відповідач [PERSON] та її представники у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення (т. 1 а.с. 67-76, 215-218). Вказали, що сторони є вільними в укладенні договору, у зв'язку з чим після укладення договору факторингу між банком та ТОВ «Арма Факторинг», останній мав право на укладення з фізичною особою [PERSON] договору про відступлення прав вимоги. Представник відповідача ТОВ «Арма Факторинг» до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність (т. 1 а.с. 183). Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що 21.02.2006 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11077898000, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 42 000 швейцарських франків, який зобов'язувався повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором з додатками до нього (т. 1 а.с. 14-25). Крім того у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та позивачем було укладено договір іпотеки № 11077898000/3, який зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 4085894, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 26-34). На підставі договору факторингу № 051115/1 від 05.11.2015 року та договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 05.11.2015 року банк відступив ТОВ «Арма Факторинг» право вимоги заборгованості за кредитним договором та договорами забезпечення (т. 1 а.с. 192-197). Відповідно до ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Отже всі відносини, які стосуються складання, виконання та припинення факторингу. регулюються главою 73 «Факторинг» ЦК України. Враховуючи, що положення ч. 2 ст. 1083 ЦК України містить імперативну норму щодо подальшого відступлення права вимоги за договором факторингу, то при укладенні подальшого відступлення права вимоги сторони зобов'язані керуватися тільки положеннями глави 73 ЦК України, де фактором може виступати банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Разом з тим після укладення договору факторингу, всупереч вказаним нормам закону, 5 листопада 2015 року між ТОВ «Арма Факторинг» та [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до котрого ТОВ «Арма Факторинг» передав своє право вимоги, що виникло з кредитного договору, іпотечного договору та договору факторингу на підставі договору відступлення права вимоги від 05.11.2015 р. [PERSON] (т. 1 а.с. 198-201). Відповідно до п. 6.1 оспорюваного договору про відступлення прав вимоги відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора не є фінансовою послугою, в тому числі факторингом. Разом з тим п. 2.1.1 договору за відступлення права вимоги [PERSON] зобов'язана сплатити ТОВ «Арма факторинг» грошові копни в розмірі 478 000 грн., а розмір заборгованості позивача за кредитним договором, за яким відступилося право вимоги, [PERSON] становить 797 995,65 грн. Отже правовідносини, між відповідачами виникли із договору фінансування під відступлення права грошової вимоги (факторингу), оскільки предметом оспорюваного договору є відступлення права грошової вимоги до боржника за відповідну плату. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісною кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим згідно зі ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторів; своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Отже факторинг передбачає наявність одночасно трьох умов: - первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування: - новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); - новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу новою кредитора можуть бути самими різними - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Факторинг є двостороннім зобов'язанням сторін (з однієї сторони - надання грошових коштів у розпорядження, а з другої сторони - відступлення права грошової вимоги та здійснення оплати). У той же час, правова конструкція заміни кредитора у зобов'язанні (цесії), наявності будь-якого зустрічного зобов'язання, як то надання грошових коштів, сплати винагороди за відступлення права вимоги тощо, не передбачає. Враховуючи оплатний характер договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 05.11.2015 року, суд погоджується з доводами позивача, що укладений договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, у якому [PERSON] виступила фактором, передавши грошові кошти в розпорядження клієнту ТОВ «Арма факторинг» за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт ТОВ «Арма факторинг» відступив факторові [PERSON] своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) [PERSON] Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з абз. 2 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином укладений оспорюваний договір про відступлення прав вимоги є удаваним правочином, договором факторингу. Відповідно до ч. 2 ст. 1079 ЦК України клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. [PERSON], уклавши договір про відступлення право вимоги, фактично виступила фактором, хоча не може бути ним, оскільки не відповідала та не відповідає умовам положення ч. 3 ст. 1079 ЦК України (не є банком або фінансовою установою, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З урахуванням наведеного, договір про відступлення прав вимоги є оспорюваним правочином та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення положень ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 238 ЦК України та ч. 2 ст. 1083 ЦК України як такий, що укладений особами без необхідного обсягу цивільної дієздатності. Суд враховує, що предметом договору про відступлення прав вимоги було право грошової вимоги до боржника [PERSON], а саме: за кредитним договором щодо погашення заборгованості по кредиту і процентів за користування кредитом та за іпотечним договором. Тобто укладання договору про відступлення права вимоги від 05.11.2015 року впливає на права та законні інтереси позивача як боржника, його права та законні інтереси порушені, у зв'язку з чим підлягають захисту шляхом визнання договору про відступлення прав вимоги, укладеного відповідачами недійсним. Разом з тим суд не погоджується з доводами позивача, що ТОВ «Арма Факторинг» не мав права укладати договір про відступлення прав вимоги з [PERSON], оскільки ним не були сплачені кошти за договором факторингу, укладеного з ПАТ «УкрСиббанк», оскільки відповідно до наданих квитанцій, платіжних доручень, договорів, актів прийому-передачі вбачається, що у часі спочатку був укладений договір факторингу № 051115/1 від 05.11.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Арма Факторинг», за яким останній отримав право вимоги за кредитним зобов'язанням до позивача [PERSON], а потім у цей же день - 05.11.2015 року договір про відступлення прав вимоги, укладений ТОВ «Арма Факторинг» та [PERSON], відповідно до котрого остання отримала право вимоги за кредитним договором (т. 1 а.с. 20, 23, 31-33). Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах по 275 грн. 60 коп.

Outcome: approved