Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] [INFO]. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог, зазначає про те, що внаслідок втрати взаєморозуміння та спільних інтересів одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі близько року не проживають разом, не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. Позивач надала заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та слухання справи за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом за місцем реєстрації, судова повістка повернулася до суду за закінченням терміну її зберігання та телефонограмою. На підставі положень ст. ст. 224-226 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [INFO] між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що зроблено актовий запис № 2316, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 19.02.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лугинського районного управління юстиції у Житомирській області. У період шлюбу у сторін у справі народився син - [PERSON] [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалося, через постійні конфліктні ситуації, непорозуміння, що призвело до напружених стосунків, свідком котрих часто є дитина. Примирення між собою та збереження сім'ї позивач вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, а також інтересам їх малої дитини. Протягом тривалого строку сторони у справі не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети та біля року проживають окремо. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved