Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго», уточнивши позовні вимоги у грудні 2018 року, в обґрунтування якого вказав, що на підприємстві він працював та займав дві посади. Наказом № 1542-к від 17.04.2018 року його на підставі ст. 38 КЗпП України 18.04.2018 року було звільнено з посади охоронника, а Наказом № 1543-к від 17.04.2018 року його на підставі ст. 38 КЗпП України 18.04.2018 року було звільнено з посади сторожа. Всупереч діючому законодавству, відповідач з вересня 2017 року не виплачував належну позивачу заробітну плату, а тому на день звільнення, згідно Довідки про заборгованість із заробітної плати № 1373 від 26.09.2018 року, її розмір становив 45552,41 грн. На час звернення з позовною заявою до суду у зв'язку з частковою сплатою заборгованості по заробітній платі її розмір зменшився до 39811,45 грн. У зв'язку з тим, що заборгованість по заробітній платі ПАТ «Запоріжжяобленерго» повністю погасило лише 28.11.2018 року, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 50112,09 грн., індексацію заробітної плати за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року у розмірі 1157,27 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Згідно відзиву на позов, представник ПАТ «Запоріжжяобленерго» просить розгляд справи провадити без їх участі на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. У відзиві зазначив, що суми, які до стягнення будуть присуджені судом, повинні бути зменшені на суму обов'язкових платежів (ПДФО та військовий збір). В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, на задоволенні позову наполягає. Долучив до матеріалів справи довідку про середній заробіток № 1409 від 12.10.2018 року, видану ПАТ «Запоріжжяобленерго», згідно якої його середній заробіток за день за період лютий 2018 року - березень 2018 року склав 298,31 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про слухання справи без його участі, просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] згідно Наказу № 1542-к від 17.04.2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України 18.04.2018 року був звільнений з посади охоронника та згідно Наказу № 1543-к від 17.04.2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України 18.04.2018 року був звільнений з посади сторожа, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» про заборгованість із заробітної плати № 1373 від 26.09.2018 року, підприємство мало заборгованість перед [PERSON] по заробітній платі у розмірі 45552,41 грн. Вказана заборгованість протягом розгляду справи була сплачена 28.11.2018 року у повному обсязі, що в судовому засіданні було встановлено поясненнями позивача та не заперечувалось представником відповідача. Таким чином, з дня звільнення (18.04.2018 року) до дня фактичного погашення заборгованості по заробітній платі (28.11.2018 року) пройшло 154 робочих дні, що не заперечувалось представником відповідача у відзиві. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до п.2 «Порядку обчислення середнього заробітку», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності до п.3. «Порядку» при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки. Відповідно до п.4 «Порядку», при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога, тощо); л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. У відповідності до пункту 8 «Порядку обчислення середнього заробітку», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою KMN 1398 ( 1398-99-п) від 30.07.99). Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Таким чином, суд не погоджується з розрахунком позивача щодо розміру середнього заробітку, оскільки останнім при розрахунку враховувався середньоденний розмір заробітку у розмірі 327,53 грн., який вираховувався наступним чином: розмір заробітної плати за лютий - березень 2018 року у розмірі 12446,03 грн. розділений на кількість відпрацьованих за цей час дні (12446,03 грн. / 38 днів = 327,53 грн.). Проте, згідно Довідки №1373 від 26.09.2018 року, наданої ПАТ «Запоріжжяобленерго», [PERSON] за дві посади було нараховано заробітну плату за лютий 2018 року у розмірі 5329,43 грн., за березень 2018 року - 5040,60 грн., що разом становить: 10370,03 грн., а не 12446,03 грн. як зазначив позивач, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки згідно Довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» про середній заробіток № 1409 від 12.10.2018 року, середній заробіток [PERSON] за один робочий день за період лютий 2018 року - березень 2018 року склав 298,31 грн. Тому, з огляду на вищевказане, середній заробіток позивача за час затримки ПАТ «Запоріжжяобленерго» розрахунку з ним по нарахованій але не виплачені заробітній платі складає 45939,74 грн. (298,31 грн. х 154 = 45939,74 грн.). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13» передбачено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обов'язком роботодавця та працівника, суд повинен визначати суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Згідно Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144 цс 13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від такої відповідальності. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Відповідно п.3 Розділу ІІІ Порядку, - усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно ст.18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. У відповідності до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 р. компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Частиною 5 статті 95 КЗпП України також передбачено виплату заробітної плати з урахуванням індексації. Рівень (індекс) інфляції - це показник середнього рівня зміни цін на товари та послуги відносно базисного періоду, який має вираз у відсотках. Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, з урахуванням внесених змін згідно Постанови КМУ від 31.03.2003 р. № 430, розрахунок проводиться за формулою: сума заборгованості по заробітній платі помножена на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації за період невиплати доходу по день винесення судового рішення, поділений на 100. Індекс інфляції у травні 2018 року склав 100%, у червні - 100%, у липні - 99,3%, у серпні - 100%, у вересні - 101,9%, у жовтні - 101,7%. На підставі вищевикладеного, у зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати стягненню підлягає індексація заробітної плати за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року у розмірі 1157,27 грн., згідно розрахунку: 39811,45 грн. (заборгованість, яка існувала на час звернення з позовом до суду) х 100% х 100% х 99,3% х 100% х 101,9% х 101,7% /100% = 40968,72 грн. До стягнення: 40968,72 грн. - 39811,45 = 1157,27 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Положення постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. №4 зазначають, що відповідно до ст. 2371 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. При цьому наявність вини як умови відшкодування моральної шкоди стаття 237-1 КЗпП України не передбачає. З аналізу позовних вимог вбачається, що позивачу завдано душевних та моральних страждань, оскільки життя без коштів змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення нормальних життєвих зв'язків, тощо. [PERSON] є людиною похилого віку, пенсіонером, який потребує постійного прийому ліків, втім, відсутність заробітку унеможливлювало своєчасно придбати необхідні ліки для підтримки стану свого здоров'я. Крім того, позивач у зв'язку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати був позбавлений засобів існування, що призвело до порушення нормального ритму його життя, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, звертатись до фахівців за наданням юридичної допомоги. Тому суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими. Між тим, враховуючи принцип розумності i справедливості, співмірності пережитих страждань заявленій сумі відшкодування, суд вважає, що заявлена до відшкодування моральна шкода у розмірі 5000,00 грн. не в повній мірі відповідає ступеню пережитих моральних страждань, а тому має бути зменшена до 1000,00 грн. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню, але частково з вищенаведених підстав. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню: середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 19.04.2018 року по 27.11.2018 року у розмірі 45939,74 грн., індексація заробітної плати за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року у розмірі 1157,27 грн., моральна шкода у розмірі 1000,00 грн.

Outcome: partial