Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

У лютому 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16.10.2014 р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Після укладення шлюбу сторони проживали разом, однак внаслідок погіршення сімейних стосунків, шлюбні стосунки між сторонами було припинено, внаслідок чого [PERSON] до суду було подано заяву про розірвання шлюбу з відповідачем. Від даного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] [INFO] Позивач зазначила, що донька проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Також зазначає, що відповідач не виконує покладений на нього відповідно до закону обов'язок щодо утримання своєї дитини, що виявляється в тому, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, а саме для забезпечення її всім необхідним для її проживання та розвитку. Крім того, позивач зазначає, що вона має намір виїжджати зі своєю донькою [PERSON] на відпочинок за кордон, забезпечуючи відповідний належний рівень оздоровлення та проживання. Для виїзду дитини на відпочинок за кордон потрібна письмова нотаріально-посвідчена згода батька дитини, однак отримати дану згоду для виїзду за кордон від батька дитини позивач не має можливості, так як відповідач відмовляється надати вказаний дозвіл. Тому посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь, на утримання доньки [PERSON] [INFO] аліменти у розмірі 3500 грн. щомісяця, починаючи з дати подачі до суду позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на свою користь на утримання [PERSON], з якою проживає дитина у розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку та надати тимчасовий дозвіл [PERSON], [INFO] без згоди її батька відповідача [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон у супроводі матері до країн: Нідерланди, Франція, Литва, Іспанії, Чехії, Туреччини, країн Євросоюзу та Шенгенської угоди, США, Єгипту, Грузії, Болгарії, Чорногорії, Мальдіви, Албанії, Королівство Таїланд, ОАЕ, Домініканської Республіки та Тунісу в період з 01.05.2017 р. по 31.08.2017 р. та з 01.12.2017 р. по 31.01.2018 р. та в наступні роки в періоди з 20.12. по 31.01. та з 01.05. по 31.08. кожного року до досягнення дитиною 16-ти річного віку, а саме до [INFO] Позивач до судового засідання призначеного на 25.04.2019 р. подала 18.10.2018 р. заяву про збільшення позовних вимог із посиланням на укладену із відповідачем медіаційну угоду від 21.09.2018 р. та просила суд проводити розгляд справи у її відсутність, так як вона підтримує свої позовні вимоги. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст. 141 СК України вбачається, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, и перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27.09.1991 р., зазначено: «1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». Так судом встановлено, що 16.10.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Подільського РУЮ у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], а/з № 1035 (а.с.9). 03.08.2015 р. від шлюбу народилась [PERSON], і згідно свідоцтва її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Як з'ясував суд, позивач із дитиною мешкають окремо від відповідача, і дитина перебуває повністю на утриманні позивача, так як відповідач не допомагає утримувати дитину. При цьому 21.09.2018 р., тобто вже під час розгляду справи, між позивачем та відповідачем було укладено медіаційну угоду, відповідної до якої сторони домовились, що розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] буде становити 8600 грн. Також, сторони дійшли згоди щодо поїздок дитини за кордон в супроводі матері, що відображено в абз. 12 п.1.2. вказаної угоди (а.с. 108-109). У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя або у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином суд приходить до висновку щодо визнання відповідачем [PERSON] в частині стягнення із нього аліментів у розмірі 8600 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а тому задовольняє в цій частині позов. Вирішуючи питання щодо стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини до 3-х річного віку, то суд з'ясував наступне. У відповідності до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. У даному випадку і позивач і відповідач є особами працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду не надано. Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі ( ч. 1 ст. 184 СК України). Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач просить стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення нею трьохрічного віку, тобто до [INFO] включно. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази щодо даної позовної вимоги [PERSON], приймаючи до уваги обов'язок обох батьків утримувати до повноліття своїх дітей, повноцінно забезпечувати їх інтереси, судом встановлено наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі 3000 грн. починаючи з 01.02.2017 р. - дати подання позову і до [INFO] включно. Вирішуючи питання щодо надання дозволу на виїзд дитини без дозволу батька, то суд виходив із наступного. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю - позивачем [PERSON] (проти чого відповідач [PERSON] не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; а також узявши до уваги положення ст. 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю в країни Євросоюзу та Шенгенської угоди строком до 3 міс., а саме так у медіаційній угоді від 21.09.2018 р. погодили між собою позивач та відповідач, якщо мати дитини - позивач по справі повідомляє відповідача [PERSON] про країну перебування та супроводжуючу особу, і при умові, що батько дитини може відвідати дитину в цей час. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як з'ясовано судом, п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини [PERSON] [INFO], суд задовольняє в цій частині позов [PERSON] частково. Згідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь держави витрати по оплаті судового збору у розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial