Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи вимоги тим, що сторони перебувають в шлюбі з 15.09.2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, доньку [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у сторін не склалося, оскільки сторони мають різні погляди на сімейне життя. Після розірвання шлюбу позивачка просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». У судове засідання позивачка позов підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки сторони мають малолітню дитину. Суд, вислухавши позивачку та відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 15.09.2015 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Щорського районного управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис №78, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Спору щодо визначення місця проживання дитини на даний час немає. Сімейне життя у сторін не склалося, оскільки сторони мають різні погляди на сімейне життя. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін та спільної дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. У зв`язку\~з задоволенням\~позову з\~відповідача на\~користь позивача\~необхідно стягнути\~судові витрати,\~ судовий\~збір в\~розмірі 768,40\~грн. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved