Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

у лютому 2019 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. Під час оформлення договору купівлі-продажу даної квартири приватний нотаріус Смолянінова О.Я. повідомила позивача про те, що в ній зареєстровані відповідачі. На момент укладання договору купівлі-продажу відповідачі в даній квартирі не проживали. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між відповідачами та позивачем стосовно їх проживання у його квартирі не існує. Жоден із вказаних відповідачів не є членом сім`ї позивача чи родичем. Теперішнє місце проживання відповідачів позивачу не відомо. За таких підстав, просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та зняти їх з реєстраційного обліку в квартирі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. (а.с. 14) Відповідачі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались Суд на підставі статті 280 ЦПК України ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. (а.с. 4) Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, у зазначеній квартирі зареєстрований позивач [PERSON] , та відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7) На цій житловій площі фактично проживає позивач [PERSON] Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про порушення відповідачами його прав, як власника квартири, оскільки відповідачі у квартирі не проживають, житлом не користуються та не є членами сім`ї та родичем. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між відповідачами та позивачем стосовно їх проживання у його квартирі не існує. За змістом ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню, оскільки між позивачем, який є власником майна, і відповідачами, які порушують права позивача, як власника майна, не існує договірних відносин щодо цього майна. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї власника майна [PERSON] . Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71. 72. 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, позбавлення права користуватися житловим приміщенням. З огляду на те, що вказаний закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В частині позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою необхідно відмовити, як передчасні. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів підлягає судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., який був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial