Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

У лютому 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, про поділ автомобілів, як спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивував тим, що [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) та [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач 1) перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1994 року по 18 червня 2013 року. 18 червня 2013 року шлюб між Позивачем та Відповідачем 1 розірвано. Під час шлюбу Позивачем спільно з Відповідачем 1 було придбане рухоме майно на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль марки ГАЗ 2705-414, 2007 р.в., д.н.з. [NUMBER], автомобіль марки ЗАЗ 110558, 2009 р.в., д.н.з. [NUMBER], автомобіль марки ВАЗ 21723, 2010 р.в., д.н.з. [NUMBER]. Однак, Відповідачем 1 спірні автомобілі було відчужено [PERSON], [PERSON], [PERSON] без його згоди. В останній редакції позовних вимог просив суд визнати недійсним правочин відчуження автомобіля ЗАЗ 110558, 2009 року випуску укладений між [PERSON] та [PERSON] оформлений довідкою-рахунком серії ААВ № 521372 від 07.09.2013 р., виданою ТОВ «Ореон-Трейд», визнати недійсними реєстраційні записи ВРЕВ № 6 УДАІ в м. Києві, якими право власності на автомобіль марки ЗАЗ 110558, 2009 року випуску, зареєстровано за [PERSON]. Визнати недійсним правочин відчуження автомобіля марки ГАЗ 2705-414, 2007 року випуску укладений між [PERSON] та [PERSON] оформлений довідкою-рахунком серії ВІА № 047599 від 04.12.2013 р., виданою ФОП [PERSON] Визнати недійсними реєстраційні записи ВРЕВ № 6 УДАІ в м. Києві, якими право власності на автомобіль марки ГАЗ 2705-414, 2007 року випуску, зареєстровано за [PERSON]. Визнати недійсним правочин відчуження автомобіля марки ВАЗ 21723, 2010 року випуску укладений між [PERSON] та [PERSON] оформлений довідкою-рахунком серії ААВ № 076031 від 31.07.2013 р., виданою ТОВ «Технологія». Визнати недійсними реєстраційні записи ВРЕВ м. Стаханова, якими право власності на автомобіль марки ВАЗ 21723, 2010 року випуску, зареєстровано за [PERSON]. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити [PERSON] автомобіль ЗАЗ 110558, 2009 року випуску, а автомобіль ВАЗ 21723, 2010 року випуску та автомобіль ГАЗ 2705-414, 2007 року випуску залишити відповідачу. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в сумі 64 980,00 грн. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 999,40 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явивились, повідомлені у встановленому законом порядку, причини не явки суду не відомі. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1994 року по 18 червня 2013 року. 18 червня 2013 року шлюб між Позивачем та Відповідачем 1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (том І а.с. 8). Під час шлюбу Позивачем спільно з Відповідачем 1 було придбане рухоме майно на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль марки ГАЗ 2705-414, 2007 р.в., д.н.з. [NUMBER], автомобіль марки ЗАЗ 110558, 2009 р.в., д.н.з. [NUMBER], автомобіль марки ВАЗ 21723, 2010 р.в., д.н.з. [NUMBER]. Відповідно до актів оцінки транспортних засобів від 12.07.2013 року ринкова вартість спірних автомобілів становить 125 090,00 грн.(ВАЗ 21723, д.н.з. [NUMBER] оцінка становить 57 230,00 грн. + ЗАЗ 110558, д.н.з. [NUMBER] оцінка становить 24 780,00 грн. + ГАЗ 2705-414, д.н.з. [NUMBER], оцінка становить 43 080,00 грн. = 125 090,00) (том І а.с. 14-19). Відповідачем 1 спірні автомобілі було відчужено [PERSON], [PERSON], [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач 2, Відповідач 3, Відповідач 4) без згоди Позивача, про що не заперечувалось нею в судовому засіданні та дані обставини підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи (том І а.с. 11, 12,13, 41, 42, 43, 175, 178, 179). Приписами статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шляхом договору. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховоного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтіми 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Шлюбний договір між Позивачем та Відповідачем 1 не укладався. Згоди на відчудження спірних автомобілів Позивач Відповідачу 1 не надавав. Домовленості між ними, щодо порядку поділу спільної сумісної власності не досягнуто. Спільне володіння та користування зазначеними автомобілями є неможливим в силу взаємовідносин між колишнім подружжям. Окрім цього відповідачеві автомобілі не потрібні, що підтверджується їх відчуженням. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09.04.2014 р. встановлено, що спірні автомобілі були придбані під час шлюбу, та є спільним майном подружжя. Доводи [PERSON] про те, що автомобілі були придбані за її особисті кошти для здійснення підприємницької діяльності, належними доказами не підтверджені. Спірні автомобілі були передані [PERSON], яка здійснила протягом липня 2013 року їх відчуження (том І а.с. 119-123). Доводи Відповідача 1 про те, що Позивачем була видана на її ім'я довіреність щодо розпорядження спільного майна, суд оцінює критично, оскільки як вбачається зі змісту довіреності від 17.01.2012 р. Позивач уповноважив Відповідача 1 на представлення інтересів з будь-яких питань, пов'язаних з веденням підприємницької діяльності (том І а.с. 72). Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві сумісної власності. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласників може бути надана лише за його згодою. У п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2017 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на волдіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майно, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд протии волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або фого вартість враховується при поділі. За змістом ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленністю між ними або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартсоті його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.ч. 1-3, ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжям без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що Позивач не надавав згоди Відповідачу 1 на відчуження спірних автомобілів, а отже позовні вимоги про визнання правочинів відчуження спірних автомобілів недійсними знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так час розгляду справи Відповідач 1 визнала наявність придбання рухомого майна подружжям, однак з оцінкою не погоджувалась, зазначивши, що оцінка майна завищена та надала свої висновки. Однак, висновки про вартість автомобілів, які надала Відповідач 1, суд не може покласти в рішення суду, оскільки в висновках зазначені неправильні відомості про реєстраційні дані та власників автомобілів. Висновки про вірогідну ринкову вартість автомобілів від 12.06.2014 р. надані Позивачем суд не може покласти в основу рішення суду, оскільки вони ґрунтується на припущеннях. Суд, бере до уваги акти оцінки транспортних засобів від 12.07.2013 р. надані Позивачем. Ринкова вартість спірних автомобілів становить 125 090,00 грн. (ВАЗ 21723, д.н.з. [NUMBER] оцінка становить 57 230,00 грн. + ЗАЗ 110558, д.н.з. [NUMBER] оцінка становить 24 780,00 грн. + ГАЗ 2705-414, д.н.з. [NUMBER], оцінка становить 43 080,00 грн. = 125 090,00). Так, Позивач ставить вимоги про виділення із спільного майна подружжя, а саме йому автомобіль ЗАЗ 110558, 2009 року випуску, а у Відповідача 1 залишається два інших автомобіля, а саме: автомобіль ВАЗ 21723, 2010 року випуску, автомобіль ГАЗ 2705-414, 2007 року випуску, вартість яких більше, суд приходить до висновку про стягнення з Відповідача 1 грошової компенсації. Оскільки, стягнення грошової компенсації заявлено саме Позивачем, тому попереднього внесення другим із подружжям відповідної компенсації на депозитний рахунок суду не потрібно. Ринкова вартість спірних автомобілів становить: 125 090,00 грн. Вартість автомобіля, який позивач бажає залишити собі ЗАЗ 110558, д.н.з. [NUMBER], складає 24 780,00 грн. Отже, позовна вимога про виділення Позивачу автомобіля ЗАЗ 110558, д.н.з. [NUMBER] знайшла своє підтвердження під час розгляду справи та підлягає задоволенню. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про виділення Відповідачу 1 автомобіля ВАЗ 21723, 2010 року випуску, вартістю 57 230,00 грн., автомобіля ГАЗ 2705-414, 2007 року випуску, вартістю 43 080,00 грн., зі стягненням з нього на користь Позивача компенсації в розмірі 37 765,00 грн. (125 090,00 : 2 = 62 545,00 - 24 780,00 = 37 765,00). Також, позивач в позовних вимогах просив суд стягнути витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. ст. 84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. з відповідачів на користь [PERSON], оскільки представник позивача є адвокатом, діяв на підставі договору про надання правової допомоги, що знайшли своє документальне підтвердження (том І а.с. 216, 217, том ІІ а.с. 47). Суд, вислухавши учасників, які приймали участь у справі, дослідивши доказі по справі, з'ясувавши обставини справи, врахувавши інтереси позивача, відповідача приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задовольняється, з відповідачів на користь позивача повинна бути стягнена сума сплаченого судового збору в розмірі 999,40 (том І а.с. 1, 184) та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 (том І а.с. 216, 217, том ІІ а.с. 47).

Outcome: approved