Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання згоди на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої без згоди батька, обґрунтовуючи позов тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2010 р. по 29 січня 2013 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 р. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. За домовленістю з відповідачем місцем проживання доньки визначено з нею, що підтверджується зазначеним рішення Печерського районного суду м. Києва. На дату звернення з позовом дитина проживає з нею за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач зазначає, що з грудня 2011 р. відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймав, до лютого 2016 р. його участь в утриманні дитини обмежувалася сплатою аліментів у розмірі 310 грн. на місяць. На даний час між сторонами склалися складні неприязні стосунки, які негативно впливають на інтереси дитини, стан здоров'я якої у 2015 р. погіршився внаслідок перенесених хвороб. При цьому позивачка вважає систематичні відмови відповідача у наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (лікування) зловживанням батьківськими правами, яке фактично скеровано на обмеження прав дитини на оздоровлення та гармонійний розвиток. Зазначає, що тимчасові виїзди дитини за кордон на строк до 14 днів завжди повністю оплачувалися нею особисто, такі поїздки жодним чином не обмежували та не обмежують батьківських прав відповідача, а, отже у нього не має правових підстав для заперечення проти таких поїздок. Протягом 2012 - 2015 р. р. та у січні 2016 р. позивач неодноразово письмово та усно зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (відпочинок) на морські та гірськолижні курорти. При цьому, надавала йому вичерпну інформацію щодо країни відпочинку, періоду відпочинку та умов перебування там дитини. Проте, відповідач лише одного разу, а саме, 29 січня 2016 р., надав їй письмову відповідь про відмову у наданні згоди, в якій вимагав надання інформації, не передбаченої жодним нормативним актом. Стверджує, що відповідач своїми діями фактично позбавляє дитину можливості на повноцінне оздоровлення (відпочинок) та гармонійний розвиток. Крім того, позивач зазначила, що відповідач взагалі відмовляється спілкуватися з нею стосовно дитини, ніколи не цікавиться станом її здоров'я та розвитку, а також умовами проживання, жодного разу за життя дитини не відвідав її в лікарні або під час реабілітації після хвороби, постійно змінює та приховує адресу свого фактичного місця проживання, не з'являється (навіть у вихідні дні) на зустрічі з дитиною до Печерського Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (приміщення якого визначено місцем зустрічей відповідача з дитиною на підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 6 березня 2014 р. № 104). Позивач також зазначила, що протягом 2012 - 2015 р.р. відповідач мотивував свою відмову у надані дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тим, що позивач, нібито, бажає вивезти дитину з метою приховування її від батька, що спростовується реальними обставинами поїздок дитини у 2014 -2015 р.р. на підставі відповідних судових рішень. Позбавлення з вини відповідача можливості систематично оздоровлювати дитину призвело до значного погіршення стану здоров'я дитини, зокрема, до того, що у 2015 р. дитина тричі перебувала на стаціонарному лікуванні у медичних закладах та неодноразово потребувала медичної допомоги з приводу інших захворювань. Отже, з урахуванням поведінки відповідача по відношенню до дитини, особи відповідача, який протягом 2014-2015 р.р. сплачував аліменти в розмірі 310 грн. щомісячно, неодноразово змінював місце фактичного проживання, скривав місце свого фактичного проживання, позивач позбавлена можливості знайти відповідача, змусити його виконувати свої батьківські обов'язки та спілкуватися з питання надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до конкретної країни. Тому позивач просить суд надати їй дозвіл на багаторазові короткочасні поїздки її доньки - [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] у період з 20 серпня 2016 р. по 16 вересня 2017 р. В судове засідання позивач не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, у своїй позовній заяві зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник Печерської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Між тим, явка представника у судове засідання та надання ним висновків відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України не є обов'язковою. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 р. було розірвано шлюб, зареєстрований між сторонами 24 лютого 2010 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від цього шлюбу у сторін є малолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Як встановлено з фактичних обстави справи, дитина на час розгляду справи проживає разом з матір'ю, позивачем у справі. Як убачається з матеріалів справи, у січні 2016 р. позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою про надання останнім дозволу на перетин державного кордону України малолітньою донькою [PERSON] для тимчасового виїзду дитини на оздоровлення (відпочинок). 29 січня 2016 р. відповідач направив на адресу позивача лист, в якому повідомив, що відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (відпочинок), посилаючись на необхідність надання йому інформації, зазначеної в його листі. Зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідач витребовував від позивача інформацію щодо договору з туристичною фірмою про надання туристичних послуг (яким врегульовані всі питання умов перельоту/переїзду, умов перебування у країни), а також з інших питань, пов'язаних з перебуванням дитини за кордоном. До того ж лист відповідача від 29 січня 2016 р. містив вимоги про надання йому іншої інформації, надання якої чинним законодавством не передбачено. Отже, з урахуванням змісту листа відповідача від 29 січня 2016 р., суд приходить до висновку, що дії відповідача скеровані на позбавлення малолітньої дитини права на короткостроковий виїзд за кордон для оздоровлення (відпочинок). Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батькам, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території країни, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, ст. 1 ч. 3 Конвенції прав дитини від 20 листопада 1989 р., підписаною Україною 21 лютого 1990 р., ратифікованою Україною 27 лютого 1991 р., встановлено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В ході судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися складні, неприязні стосунки, які на даний час та в подальшому впливатимуть на інтереси дитини, так як батько не прагне надати матері дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (відпочинок) та усіляко намагається створювати перешкоди для цього. Крім того, встановлено, що: дитина протягом 2015 р. неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у медичних закладах; з приводу стану її здоров'я позивач у 2015 р. неодноразово зверталася за медичною допомогою; відповідач з 2012 р. не проживає за місцем своєї реєстрації; не з'являвся на зустрічі з дитиною протягом тривалих періодів; до лютого 2016 р. сплачував аліменти на утримання дитини у розмірі 310 грн. на місяць. Тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованим та такими, що не суперечать інтересам дитини, а лише сприяють її оздоровленню та розвитку. За таких обставин суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню з метою забезпечення інтересів дитини та для її оздоровлення (відпочинку), гармонійного, духовного та морального розвитку. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі 551,21 грн. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved