Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

У лютому 2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про стягнення з відповідачки у справі [PERSON] заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11.10.2017 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, відповідно якої відповідач позичив у нього грошові кошти в розмірі 3 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 07.11.2019 року. Прийняті на себе зобов`язання відповідач не виконала. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду з позовом еквівалент суми бору в гривнях становить 83 310 грн. 00 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у вищезазначеному розмірі. Ухвалою суду від 11.02.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовчий її розгляд. Ухвалою суду від 09.04.2019 року закрито підготовчий розгляд справи, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі та просив суд про їх задоволення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. В судовому засіданні, яке відбулося 02.08.2019 року був присутній представник відповідача [PERSON] , за клопотанням якого було відкладено розгляд справи. В судове засідання 18.09.2019 року вона не з`явилася також, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, вислухавши пояснення представника позивача у справі, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. 11.10.2017 року між позивачем та відповідачкою укладено договір позики, відповідно якої відповідач позичив у нього грошові кошти в розмірі 3 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 07.11.2019 року, за графіком, який доданий до розписки у вигляді додатку. Прийняті на себе зобов`язання відповідач не виконувала з 10.11.2017 року по день звернення позивача до суду - 01.02.2019 року. В зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що і станом на вересень 2019 року відповідач не розраховується з позивачем по борговій розписці, не відповідає на телефонні дзвінки, уникає зустрічей, усі намагання позивача урегулювати спірне питання мирним шляхом закінчилися нічим. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду з позовом еквівалент суми бору в гривнях становить 83 310 грн. 00 коп., представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у вищезазначеному розмірі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. В даному конкретному випадку договір позики від 21.12.2018 року - борговий документ, укладений між позивачем та відповідачем у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики та наявний у позивача у справі, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Даний договір містить умови отримання відповідачем в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника. З огляду на наведене, суд приходить до вмотивованого висновку про те, що вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за договором позики є законними та обґрунтованими та підлягають стягненню в розмірі 83 310.00 грн., що еквівалентно 3 000.00 доларам США на момент звернення позивача з позовом до суду.

Outcome: approved