Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про зняття з реєстрації місця проживання особи, що позивачу, відповідачу та третім особам по даній справі на підставі свідоцтва про право власності на житло № 4/2270-96 від 29.11.1996 належить на праві спільної часткової власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 19.09.2000 року, проте не проживає понад одинадцять років, про що складено акт про підтвердження факту не проживання особи за місцем реєстрації, який завірено заступником директора КП «ЖЕК Самарського району». Позивач зазначає, що відповідач не є членом її сім`ї, не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, тому позивач просила примусово зняти [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Інші учасники судового розгляду до суду також не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки судові не повідомили. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджено копією свідоцтва про право власності (а.с. 14). Відповідач [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі з 19.09.2000 року, що підтверджується копією довідки № 8243 (а.с. 16), однак з 2008 року не проживає, що підтверджено актом про підтвердження не проживання особи за місцем реєстрації від 22.07.2019 (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення:підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відтак, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що позивачем заявлено позовну вимогу про примусове зняття з реєстрації місця проживання відповідача, однак обраний вид захисту порушеного права не є способом захисту його порушеного цивільного права у відповідності до ст. 16 ЦК України, адже відповідач [PERSON] є співвласниками квартири та не може бути обмежений у здійснення свого права власності незалежно від того проживає він у квартирі, чи ні; будь-яких доказів, що відповідач позбавлений права власності на частку у спірній квартирі не подано. Враховуючи наведене вище суд прийшов висновку, що у позові необхідно відмовити за безпідставністю, адже відсутні правові підстави для зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , як співвласника квартири [ADDRESS] . Враховуючи результат розгляду справи,

Outcome: dismissed