Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в період з 26.03.2014 року по 12.02.2015 рік перебував у трудових відносинах з ПАТ «Укртелеком». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2015 року, стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за січень 2015 року в розмірі 42 111,76 грн., заборгованість із заробітної плати за лютий 2015 року в розмірі 20 358,67 грн., премію за результатами роботи за 2014 рік у розмірі 249 317,05 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 46 252,04 грн., одноразову вихідну допомогу в розмірі 126 335,29 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 377 526,60 грн., відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., а всього - 864 901,41 грн. На виконання рішення суду, 01.02.2019 року отримано виконавчий лист. Виконання вказаного рішення в повному обсязі здійснено 13.02.2019 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторгова А.С. від 13.02.2019 року про закінчення виконавчого провадження. Позивач зазначає, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності за ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим органом належних працівникові при звільненні сум. Оскільки фактичний розрахунок відповідача з позивачем відбувся 13.02.2019 року то періодом затримки розрахунку при звільненні є момент з 28.11.2015 року до 13.02.2019 року, що складає 803 робочих дні, тому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1 529 173,40 грн. та судові витрати (а.с. 161-163). У відзиві на позовну заяву від 09.04.2019 року, відповідач зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вони суперечать практиці ЄСПЛ, принципу співмірності і справедливості. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2015 року неодноразово переглядалось судами апеляційної та касаційної інстанцій, останній раз Верховним судом в порядку спрощеного провадження 18.12.2018 року. Про винесену постанову відповідач дізнався 11.02.2019 року, тобто після отримання від приватного виконавця постанови про відкриття виконавчого провадження. 12.02.2019 року відповідачем було сплачено присуджені судовим рішенням кошти включно з судовим збором та винагородою виконавця. Відповідач вважає, що наявні об`єктивні підстави своєчасного неотримання позивачем будь-яких виплат при звільненні: наявність між сторонами спору про розмір належних звільненому працівникові сум; відсутність рішення суду, що набрало законної сили; довготривала судова тяжба. У відповіді на відзив від 12.04.2019 року, позивач зазначає, що відповідач достеменно знав про наявність касаційного провадження за справою, в рамках якого від ПАТ «Укртелеком» в серпні 2017 року надійшли заперечення, тому мав право ознайомитись з текстом рішення Верховного суду, проте умисно не скористався такими для отримання повного тексту рішення суду. Позивач зазначає, що в даній справі немає спору щодо розміру середноденного заробітку, оскільки він визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 27.11.2015 року, підтверджений постановою Верховного суду від 18.12.2018 року та становить 1907,6 грн., тому не може бути зменшений судом при розгляді даної справи. Наголошує, що рішення суду не є моментом нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, таким моментом є дата звільнення працівника. 23.04.2019 року через канцелярію суду представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивачем надано невірні розрахунки, оскільки в період з 28.11.2015 року по 18.12.2018 рік було 765 робочих днів, а не 803 як зазначає позивач. У додаткових пояснення від 02.08.2019 року, позивач пояснив, що визначальними підставами для відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, із урахування заяви про зменшення позовних вимог від 11.05.2019 року. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити з підстав, що зазначені у відзиві на позов. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 26 березня 2014 року між ПАТ «Укртелеком» в особі голови ПАТ «Укртелеком» Баринова О.О. та [PERSON] укладено контракт, відповідно до якого [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду директора Кримської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на умовах, визначених Положенням про відповідну філію Товариства, контрактом та чинними законодавством України. Наказом ПАТ «Укртелеком» від 09 лютого 2015 року № 195-к про зміну в керуючому складі [PERSON] було звільнено з посади директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» 12.02.2015 року за згодою сторін з виплатою всіх належних сум відповідно до угоди про припинення Контракту, за його заявою. Рішенням Шевченківського суду м. Києва від 27.11.2015 року в справі № 761/17666/15-ц, задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь [PERSON] заборгованість зі сплати заробітної плати за січень 2015 року в розмірі 42111 грн. 76 коп., заробітної плати за лютий 2015 року в розмірі 20358 гр. 67 коп., премію за результатами роботи за 2014 рік в розмірі 249317 грн. 05 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 46252 грн. 04 коп., одноразову вихідну допомогу в розмірі 126335 грн. 29 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 154442 грн. 70 коп., завдану затримкою розрахунку моральну шкоду в розмірі 3000 грн., а всього 641817 грн. 51 коп. Вказане рішення набуло законної сили згідно постанови Верховного суду від 18.12.2018 року. При цьому за вказаним рішенням суду першої інстанції визначено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. На виконання рішення суду, ПАТ «Укртелеком» лише 12.02.2019 року на рахунок позивача перерахував кошти в розмірі 952 984,71 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 848 від 12.02.2019 року ( а.с.98). Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторгова А.М. від 13.02.2019 року закінчено виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 761/17666/15-ц, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с. 38). Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно із частиною першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] просив стягнути середній заробіток за період з 28.11.2015 року по 12.02.2019 рік, оскільки фактично розрахунок з ним проведено 12.02.2019 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2015 року встановлено, що середньоденний заробіток позивач становить - 1906,7 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином відсутній спір щодо розміру середнього заробітку, оскільки він встановлений рішенням суду, що набрало законної сили. Як зазначено, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2015 року, було визначено до негайного виконання суму в розмірі заробітної плати за один місяць, які одразу сплачені не були. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З урахуванням того, що відповідачем не було сплачено кошти середньомісячного заробітку негайно та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої суми, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати. Судом встановлено, що за період з 28.11.2015 року по 12.02.2019 рік (день фактичного розрахунку) було 802 робочих дні. Розглядаючи справу в межах позовних вимог, проаналізувавши розрахунок позивача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2015 року по 12.02.2019 року в розмірі - 1 529 173,40 грн. При цьому, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України», на яке посилається відповідач, не підлягає застосування до існуючих у цій справі обставин з огляду на різний предмет спору та різні обставини справ. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 9605,00 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: approved