Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Приватного підприємства «Теліос-Інвест», посилаючись на те, що з 5 січня 2013 року по 4 квітня 2013 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Причиною його звільнення стало те, що відповідач перестав своєчасно виплачувати заробітну плату. Заробітну плату за січень та лютий 2013 року він отримав у повному обсязі, за березень 2013 року йому було виплачено лише 20%, а за квітень 2013 року ще менше - 10% - відповідно 930 і 260 грн.; в серпні 2013 року йому було виплачено ще 600 грн., після чого до наступного часу ніяких виплат від відповідача не надходило. У зв'язку з чим виникла заборгованість по зарплаті, компенсації за невикористану відпустку та інші виплати приблизно 5400 грн. Він неодноразово звертався до адміністрації підприємства з вимогою про виплату належної йому зарплати, проте йому відповідали відмовою, мотивуючи це відсутністю коштів. Просив після уточнення позовних вимог стягнути з відповідача заборгованість по зарплаті за березень і квітень 2013 року в сумі 5610.90 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 22262.60 грн. та моральну шкоду в сумі 4000 грн., оскільки порушення його законних прав призвели до моральних страждань - він не зміг оплатити відпустку свою і своєї сім'ї, був вимушений постійно звертатись до відповідача за отриманням своєї заробітної плати, у правоохоронні органи за захистом своїх порушених прав. Заочним рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки від 31 березня 2014 року позов [PERSON] задоволено: стягнуто з приватного підприємства «Теліос-Інвест» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період березень та квітень 2013 року у розмірі 5610 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 22262.60 грн. та моральну шкоду у розмірі 4000 грн., а всього 31873.50 грн. і на користь держави стягнуто 243.60 грн. В апеляційній скарзі ПП «Теліос-Інвест» просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги ПП «Теліос-Інвест» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неправильному застосуванні норм матеріального права; апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 4000 грн., не обґрунтувавши їх і не виходив із засад розумності, мотивів стягнення саме цієї суми у рішенні не наведено; розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку не відповідає дійсності та не підлягає стягненню у зв'язку з відсутністю правових підстав., оскільки з рішення суду не зрозуміло, чи стягнута сума середнього заробітку з урахуванням відрахувань ПДФО та єдиного внеску у відповідності до вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування». У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити. Позивач у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення законним і обгрунтованим. Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем його позовних вимог і не надання відповідачем доказів щодо спростування вимог позивача, що є обов'язком відповідача відповідно до засад змагальності процесу відповідно до ст. 10 ЦПК України. Такі висновки суду в основному є правильними. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом згідно копії трудової книжки [PERSON] був прийнятий гірником по ремонту гірничих виробіток 3 розряду з повним робочим днем на шахті 5 січня 2013 року; 4 квітня 2013 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У січні 2013 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у розмірі 4405.34 грн., у лютому 2013 року - 4874.21 грн., березні 2013 року 5368.71 грн., квітні 2013 року 3022.55 грн., а усього за весь період праці в ПП «Теліос-Інвест» 17670.61 грн., що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими управлінням Пенсійного Фонду України в Червоногвардійському районі м. Макіївки. Відповідно до наданої довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про рух коштів на рахунку позивача, сума невиплаченої позивачу заробітної плати складає 5610.90 грн. Судом також встановлено, що розмір середнього заробітку [PERSON] за весь період затримки розрахунку складає 22262.60 грн. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем ні при подачі заяви про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі не заперечуються сума невиплачної позивачу заробітної плати та сума нарахованої середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні. Таким чином, розглядаючи справу суд першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів дійшов обгрунтованного висновку і вірно застосував ч.1 ст.117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, при стягненні належних позивачу сум судом першої інстанції не дотримані роз'яснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Крім того, апеляційний суд вважає, що підлягають частковому задоволенню і доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями) розмір відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що порушенням трудових прав а саме не проведенням розрахунку при звільненні у встановлений законодавством строк позивач втратив нормальний уклад свого життя і вимушений був додавати додаткових зусиль для організації свого життя. Проте при визначенні розміру моральної шкоди судом не враховані зазначені положення норм матеріального права та роз'яснення, викладені у зазначеній постанові Пленуму і не наведено переконливих доказів спричинення позивачу моральної шкоди саме на суму 4000 грн. Апеляційний суд вважає, що визначена судом сума моральної шкоди є надмірною. Зібрані по справі докази свідчать про те, що звичний уклад життя позивача значно не змінився і ним не наведено переконливих доказів суттєвої втрати нормальних життєвих зв'язків; крім того, період праці позивача у відповідача є незначним (три місяці), в період якого позивачу частково сплачувалась заробітна плата і сума заборгованості порівняно із виплаченою зарплатою є незначною. Враховуючи викладене, а також ступінь порушень життєвих стосунків позивача та характер додаткових зусиль для організації життя, апеляційний суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до задоволених позовних вимог підлягає зміні і стягнутий судом судовий збір (278.74 грн. - у зв'язку із задоволенням позовних вимог майнового характеру і + 243.60 грн. у зв'язку із задоволенням позовних вимог немайнового характеру, а саме моральної шкоди), а всього 522 грн. 34 коп.

Outcome: partial