Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

У лютому 2014 р. [PERSON] предявила позов зо фізичної особи-підприємця [PERSON], у якому, після уточнення позовних вимог, остаточно просила змінити формулювання причини звільнення її з роботи з «звільнена за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України» і дату звільнення з «19 листопада 2013 р.» на дату розгляду справи в суді, стягти з відповідача на її користь 3358 грн. 59 коп. заборгованості по заробітній платі, 5768 грн. 28 коп. середнього заробітку за вимушений прогул, 5000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди й судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] 19.11.2013 р. подала відповідачеві заяву про звільнення за власним бажанням, у звязку з тримісячною затримкою виплати зарплати. За своїми посадовими обовязками позивач для пошуку клієнтів мала виходити за межі офісу. У цей день 19.11.2013 р. [PERSON] працювала: обслуговувала клієнтів, здійснювала продаж товарів, упорядковувала справи та передавала документацію. Зокрема, у цей день нею було виконано замовлення дошкільного навчального закладу. Отож відповідач мав звільнити її з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому сформульована відповідачем причина звільнення її з роботи є неправильною. Крім того, [PERSON] зазначає, що вона є одинокою матірю. На день предявлення позову остання перебуває у вимушеному прогулі. Неправильним формулюванням причини звільнення з роботи й невиплатою зарплати фізична особа-підприємець [PERSON] завдав [PERSON] моральної шкоди у вигляді порушення нормального способу життя і необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Про своє звільнення та зняття договору з реєстрації у Чернігівському міському центрі зайнятості [PERSON] взнала 30.01.2014 р. Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: зобовязано фізичну особу-підприємця [PERSON] змінити у трудовій книжці формулювання причини звільнення [PERSON], вказавши причиною її звільнення «за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України» з 19 листопада 2013 р., з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 3358 грн. 59 коп. заборгованості по заробітній платі, 5768 грн. 28 коп. середнього заробітку за вимушений прогул і 500 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди; з фізичної особи-підприємця [PERSON] до бюджету стягнуто 243 грн. 60 коп. судового збору. В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець [PERSON] просить скасувати дане рішення і відмовити у задоволенні вимог [PERSON] Доводи апеляційної скарги зводяться до такого: - заяву про звільнення з роботи позивачем подано не 19.11.2013 р., як то зазначено в оскаржуваному рішенні, а 20.11.2013 р., - 19.11.2013 р. [PERSON] вранці була присутня на роботі, а потім самовільно залишила робоче місце, - посилання суду на те, що показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], на які суд послався як на одну з підстав задоволення позову, є узгодженими між собою та з показаннями [PERSON], суперечать змістові цих показань, - висновок суду про зацікавленість свідків [PERSON] і [PERSON] ніяким чином не мотивовано, у той же час свідками з боку позивача є її брат та однокласник, але сумніву у тому, чи є ці свідки зацікавленими, чи не є, у суду не виникло. Отже суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків [PERSON] й [PERSON], які показали, що позивач отримувала від фізичної особи-підприємця [PERSON] зарплату і визнавала факт її отримання, але відмовилася засвідчити цей факт підписом у документах. [PERSON] і [PERSON] також показали, що позивач 19.11.2013 р. була відсутня на роботі понад 3 години та що за замовлення дошкільного навчального закладу [PERSON] розрахувалася у офісі своїми грішми, щоб не повертатися до офісу для здачі виторгу від цього замовлення, - акт про відсутність [PERSON] на роботі склали не [PERSON] і [PERSON], а відповідач, який запросив [PERSON] і [PERSON] підписати цей акт, - позивач отримувала зарплату готівкою; у обліково-бухгалтерських документах дійсно відсутній підпис останньої про отримання зарплати, але факт її невиплати у справі про адміністративне правопорушення у судовому порядку не встановлений, - судом не встановлювалося, чи мається вина відповідача у невиплаті позивачеві зарплати, хоча для вирішення спору між сторонами суд застосував норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України; суд не дав ніякої оцінки поясненням відповідача про те, що Чернігівський міський центр зайнятості відмовляв йому у розірванні трудового договору з позивачем у її відсутність, і що позивач після 20.11.2013 р. після подання заяви про звільнення ухилялася від контактів з відповідачем та не отримувала належної їй зарплати, яку було депоновано відповідачем; позивач пояснила суду, що у цей же день вона оформила листок непрацездатності, щоб у цей день її не було звільнено, - 24.03.2014 р. відповідач отримав від позивача заяву, у якій вона просила перерахувати належну їй заборгованість по оплаті праці на банківський рахунок, але вона неправильно вказала один з його реквізитів, внаслідок чого лише з третього разу 03.05.2014 р. заборгованість по оплаті праці надійшла на її рахунок, - судом не досліджувалася трудова книжка позивача, у якій відсутній запис про її звільнення, а отже неіснуючий запис не міг перешкодити у її працевлаштуванні, - доказів про те, що [PERSON] намагалася працевлаштуватися, у справі нема, - з рішення суду не вбачається, який період часу судом визнано вимушеним прогулом, чому у цьому періоді саме 109 днів, - рішення в частині зміни формулювання причини звільнення [PERSON] з роботи є безмотивним; у ч. 3 ст. 235 КЗпП України, на яку послався суд як на підставу вирішення спору між сторонами в цій частині, йдеться не про саму причину звільнення, а про її формулювання, а формулювання причини звільнення позивача з роботи відповідає вимогам закону. Всупереч наведеній нормі права суд змінив не формулювання, а саму причину звільнення позивача з роботи, - також безмотивним є оскаржуване рішення і в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, т.я. на підтвердження факту її завдання суду не надано жодного доказу, - при визначенні розміру стягнутого з відповідача до бюджету судового збору суд не врахував, що позов [PERSON] задоволено частково, а тому розмір судового збору мав бути визначений пропорційно до задоволеної частини вимог, а не за повною ставкою судового збору. У судовому засіданні фізична особа-підприємець [PERSON] підтримав апеляційну скаргу, [PERSON] просила її відхилити за безпідставністю, а представник Чернігівського міського центру зайнятості просила вирішити справу на розсуд суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи рішення, суд І інстанції виходив з того, що посилання відповідача на те, що позивач 19.11.2013 р. не була присутня на робочому місці, не підтвердилося у ході розгляду справи, у звязку з чим звільнення останньої з роботи відбулося з порушенням чинного законодавства, та що факт виплати позивачеві зарплати за серпень-жовтень 2013 р. документально не підтверджено, у звязку з чим формулювання причини звільнення позивача з роботи у трудовій книжці належить змінити на «за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України», на її користь підлягає стягненню заборгованість по зарплаті у сумі 3358 грн. 59 коп. і 5768 грн. 28 коп. середнього заробітку за 109 днів вимушеного прогулу. З цими висновками неповністю погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. [PERSON] працювала за трудовим договором у фізичної особи-підприємця [PERSON] менеджером зі збуту з 07.08.2013 р. з 8-годинним робочим днем і пятиденним робочим тижнем. Трудовий договір між сторонами зареєстровано у встановленому законом порядку в Чернігівському міському центрі зайнятості (копія цього договору на а.с. 3). Обидві сторони визнають, що [PERSON] 19.11.2013 р. відпрацювала принаймні одну годину з 09 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв., проте у табелі обліку робочого часу за листопад 2013 р. 19.11.2013 р. у [PERSON] значиться невиправданий пропуск (копія цього табеля на а.с. 204). 19.11.2013 р. відповідач звільнив позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул. 20.11.2013 р. [PERSON] поштовим звязком направлено фізичній особі-підприємцю [PERSON] заяву, яку датовано 19.11.2013 р., про звільнення за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з порушенням умов трудового договору та законодавства про працю затримкою виплати зарплати, що підтверджено копією цієї заяви та не заперечується жодним з учасників судового розгляду (а.с. 61). Запис про звільнення з роботи до трудової книжки [PERSON] не внесено, що підтверджується її копією (а.с. 3, 201). У запису про розірвання трудового договору між сторонами не зазначено, у яку дату і протягом якого часу [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин. Копію наказу про звільнення [PERSON] з роботи суду не надано; фізична особа-підприємець [PERSON] суду пояснив, що наказ про звільнення [PERSON] з роботи він не видавав. Згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.10.2013 р. по справі № 750/7125/13-ц, яке набрало законної сили 15.10.2013 р., [PERSON] розлучена (а.с. 7-9). Остання проживає разом з синами [PERSON], [INFO], і Яромиром, [INFO], аліменти на утримання яких вона не отримує. Ці обставини підтверджено копіями відповідних документів (а.с. 34-35). За серпень-жовтень 2013 р. відповідачем нараховано позивачеві зарплату (з урахуванням допомоги з тимчасової непрацездатності, яка мала місце у жовтні 2013 р.) у загальній сумі 3478 грн. 56 коп., з яких до видачі на руки (після відрахування обовязкових платежів) 3358 грн. 59 коп., що підтверджується копіями розрахунково-платіжних відомостей за ці місяці (а.с. 205-206, 208-209, 211-212). Нараховану оплату праці за вказані місяці та за листопад 2013 р. позивачеві на день постановлення місцевим судом рішення по справі не було виплачено і її частково виплачено лише 07.05.2014 р., що підтверджується копіями видаткових відомостей (а.с. 207, 210, 213) та платіжних доручень відповідного змісту (а.с. 169-171). Шляхом невиплати зарплати й звільнення з роботи відповідач завдав позивачеві моральної шкоди у вигляді порушення нормального способу життя і необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Обовязок ведення облікових документів, у яких фіксуються юридичні факти, що породжують, змінюють та припиняють трудові правовідносини, чинне законодавство покладає на роботодавця. Зокрема, згідно з наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 (з наступними змінами), роботодавець має видавати накази про припинення трудового договору за формою № П-4 і табель обліку використання робочого часу за формою № П-5. Отже саме фізична особа-підприємець [PERSON] має довести суду, протягом якого часу [PERSON] була відсутня на роботі 19.11.2013 р. без поважних причин. З пояснень самого відповідача випливає, що відомості табеля обліку використання робочого часу позивача за 19.11.2013 р. не відповідають дійсності, оскільки остання була відсутня на роботі не протягом всього робочого дня, як у ньому зазначено. Отже цей табель суд не може використати як доказ відсутності позивача на роботі без поважних причин понад три години. Оцінивши показання всіх допитаних судом І інстанції свідків ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] й [PERSON]М.) у їх сукупності та взаємозвязку, апеляційний суд доходить висновку про те, що по справі не доведено, що [PERSON] 19.11.2013 р. протягом робочого дня була відсутньою на роботі більше трьох годин. Крім того, станом на дату звільнення відповідачем позивача з роботи остання мала статус одинокої матері як така, що сама виховує й утримує двох дітей віком до 14 років (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Тож в силу ч. 3 ст. 184 КЗпП України відповідач за будь-яких обставин не мав права її звільняти з власної ініціативи. Порушення відповідачем відносно позивача трудового законодавства, що виразилося у невиплаті ним позивачеві зарплати протягом всього періоду її роботи у відповідача, підтверджено відсутністю підписів позивача про отримання нею зарплати у видаткових відомостях за серпень-жовтень 2013 р. Згідно з п. 3.4 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, що затверджене постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637 (з наступними змінами), чинність якого поширюється і на підприємців, видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Виходячи з цього і з припису ч. 2 ст. 59 ЦПК України, єдиним допустимим доказом факту виплати або невиплати позивачеві зарплати, допомоги з тимчасової втрати працездатності та оплати за дні відпустки за спірний період є наявність або відсутність її підпису у видаткових касових ордерах або видаткових відомостях за цей період. Тому апеляційний суд відкидає як такі, що ґрунтуються на недопустимих доказах (показаннях свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] й [PERSON]М.) твердження фізичної особи-підприємця [PERSON] про те, що він довів факт виплати [PERSON] зарплати за серпень-жовтень 2013 р. Таким чином, вимога позивача до відповідача звільнити її за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на підставі заяви від 19.11.2013 р., яка надійшла відповідачеві 20.11.2013 р., була законною та обґрунтованою. В силу цієї ж норми права ч. 3 ст. 38 КЗпП України дана вимога підлягала негайному задоволенню, оскільки про визначення позивачем іншого строку розірвання трудового договору у заяві про звільнення не йдеться. З викладеного випливає, що: - в силу ч. 3 ст. 235 КЗпП України формулювання причини звільнення [PERSON] з роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] підлягає зміні з «п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул)» на «за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України», - у трудовій книжці позивача відсутній запис про оспорюване нею звільнення; формулювання його причини належить змінити не у трудовій книжці [PERSON], як то вирішив місцевий суд, а в усіх облікових документах, де воно зафіксовано й де воно має бути зафіксовано, - висновок місцевого суду про задоволення позову в частині стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] належної їй до видачі на руки заборгованості по зарплаті за серпень-жовтень 2013 р. у загальній сумі 3358 грн. 59 коп. є вірним. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги в частині зміни дати звільнення з роботи [PERSON] мотивує перебуванням у вимушеному прогулі внаслідок незаконного формулювання причини звільнення її з роботи. Позовні вимоги останньої в цій частині задоволені бути не можуть, виходячи з такого. Чинне трудове законодавство передбачає можливість зміни дати звільнення працівника з роботи у звязку з перебуванням його у вимушеному прогулі лише в одному випадку якщо вимушений прогул стався внаслідок затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця (абз. 7 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яку затверджено наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 р. № 58 (з наступними змінами; зареєстрований у Мінюсті України 17.08.1993 р. за № 110). Проте вимушений прогул позивача не спричинено затримкою видачі їй трудової книжки з вини відповідача. Тому рішення суду І інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зміну дати звільнення [PERSON] з роботи є вірним. Т.я. з 19.11.2013 р. (з дати звільнення позивача з роботи) по даний час позивач не працює внаслідок незаконного її звільнення відповідачем, то на користь позивача з відповідача належить стягти середній заробіток за вимушений прогул за період з 20.11.2014 р. (дата, наступна за днем її звільнення) по 28.04.2014 р. (дата постановлення оскаржуваного рішення) у такій сумі. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабміну України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середній заробіток позивача становить: - середньоденний 1150 грн. 00 коп. (нараховано за 21 робочий день вересня 2013 р., а.с. 208) + 850 грн. 00 коп. (нараховано за 17 робочих днів жовтня 2013 р., а.с. 211): 38 (кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у цих місяцях, а.с. 208, 211) = 52 грн. 63 коп., - середньомісячний - 52 грн. 63 коп. (розмір середньоденного заробітку) х 22 (середньомісячна кількість офіційно встановлених робочих днів у вересні й жовтні 2013 р. при пятиденному робочому тижні (21 робочий день у вересні 2013 р. + 23 робочих дні у жовтні 2013 р.): 2 = 22 робочих дні) = 1157 грн. 86 коп., - (52 грн. 63 коп. х 10 робочих днів за період з 20 по 30 листопада 2013 р.) + (1157 грн. 86 коп. х 4 місяці за період з 01.12.2013 р. по 31.03.2014 р.) + (52 грн. 63 коп. х 20 робочих днів за період з 01 по 28 квітня 2013 р.) = 6210 грн. 34 коп. (обовязкові платежі з цієї суми не утримано). Оскільки формулювання причини звільнення позивача з роботи відповідач виклав у незаконний спосіб, то завдана позивачеві внаслідок цього і внаслідок невиплати зарплати моральна шкода підлягає відшкодуванню. Її розмір суд І інстанції визначив правильно з урахуванням встановлених по справі й описаних вище характеру та способу завдання цієї шкоди, а також тривалості її перетерплювання позивачем. В порядку ч. 5 ст. 8 ЦПК України з фізичної особи-підприємця [PERSON] підлягає стягненню: - на користь позивача 950 грн. 00 коп. за надання адвокатом юридичної допомоги (згідно з актами виконаних робіт на а.с. 11 і 202, адвокатом платником податків отримано гонорар у загальній сумі 950 грн. 00 коп., в тому числі за складання позовної заяви (її датовано 06.02.2014 р., а.с. 2 (зв) протягом 2 годин 800 грн. 00 коп. і за консультацію протягом 1 години 150 грн. 00 коп. Виходячи з розміру компенсації витрат на правову допомогу, встановленого ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», граничний розмір такої компенсації за складання адвокатом позовної заяви [PERSON] становить: 1218 грн. 00 коп. (мінімальна зарплата станом на 06.02.2014 р.) х 40% х 2 (кількість витрачених на її складання годин) = 974 грн. 40 коп. Отож сплачений адвокатові позивачем гонорар за надання правової допомоги по справі не перевищує встановленого згаданою нормою права граничного розміру й підлягає відшкодуванню у повному обсязі), - до бюджету - 365 грн. 40 коп. судового збору - пропорційно до задоволеної частини вимог [PERSON] як майнового, так і немайнового характеру, за ставкою судових витрат, що встановлена п/п п/п 1, 2 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Доводи апелянта апеляційний суд відкидає, виходячи з такого: - посилання суду І інстанції в оскаржуваному рішенні на ст.ст. 116, 117 КЗпП України дійсно є помилковим, але воно не призвело до неправильного вирішення справи, - твердження про те, що суд змінив не формулювання, а саму причину звільнення позивача з роботи всупереч ч. 3 ст. 235 КЗпП України, є юридично неспроможним, - твердження відповідача про відсутність у [PERSON] перешкод у працевлаштуванні у звязку з невнесенням до трудової книжки останньої запису про оспорюване нею формулювання причини звільнення з роботи і про недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є хибними. Так, в апеляційній скарзі не зазначено, які, на думку апелянта, позивач мав надати докази для доведення цих вимог і, крім того, посилання [PERSON] на завдання їй моральної шкоди у вказаний у позовній заяві спосіб фізичною особою-підприємцем [PERSON] ніяк не спростовано, - розмір стягнутого місцевим судом з відповідача до бюджету судового збору дійсно визначено з порушенням припису ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», але місцевим судом його не завищено, а занижено, - всі інші вказані в апеляційній скарзі доводи не є підставою для її задоволення з мотивів, що вже наведено у цьому рішенні. Оскаржуване рішення постановлене за неповноти зясування обставин, що мають значення для справи, і, крім того, воно викладено юридично некоректно без дотримання у повній мірі вимог абз. абз. 1-3 ч. 3 ст. 215 ЦПК України, ч. 3 ст. 38 КЗпП України та рекомендацій, викладених в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Тому воно підлягає зміні шляхом приведення його у відповідність до наведеного вище.

Outcome: partial