Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

у лютому 2016 р. позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 29.04.2016 було відкрито провадження по справі (а.с. 20). 11.10.2016 відповідач по справі звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, просить суд визнати за ним право власності на успадкування 1/6 частини квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградської районного Радою народних депутатів м. Києва від 05.02.2001 на [NUMBER]. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградської районного Радою народних депутатів м. Києва від 05.02.2001 на [NUMBER] на жило 1/3 частину квартири та Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Дванадцятої КДНК 24.06.2011 в реєстрі за №8-1358 1/6 (частину квартири), однак позивач вважає, що первісний позов не відповідає законним вимогам успадкування 1/6 частини квартири, оскільки [PERSON] є дієздатна особа, яка на протязі більш ніж 3-х років свідомо відмовляється від спадку, відповідно 1/6 частини квартири на законних підставах залишилася за попереднім законним спадкодавцем [PERSON] у якого є спадкоємці першої черги, однак неможливо успадкувати лише право на спадкове майно, не прийнявши на себе обов`язки з ним пов`язані в повному обсязі (а.с. 58-60). На підставі розпорядження від 03.03.2017 вказану справу призначено до повторного автоматизованого розподілу у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Макаренка В.В. (а.с. 77). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2017 справу прийнято до провадження та призначено по ній судове засідання (а.с. 79). На підставі розпорядження від 30.08.2017 вказану справу призначено до повторного автоматизованого розподілу у зв`язку з відстороненням судді Петренко Н.О. від здійсненян правосуддя (а.с. 161). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2017 справу прийнято до свого провадження та призначено по ній судове засідання (а.с. 163). 23.11.2018 первісну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання права власності залишено без розгляду (а.с. 184, 185). Позивач по зустрічному позові у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволені позовних вимог з підстав недоведеності на необґрунтованості. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 203). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , за яким залишилась спадщина, а саме: - 1/2 (одна друга) частина квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Ленінградською районною Радою народних депутатів м. Києва 05 лютого 2001 року за [NUMBER]- 1/3 (одну третю) частину квартири та Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 24.06.2011 в реєстрі за №8-1358. Після смерті [PERSON] відкрилася спадкова справа №441/15 (а.с. 93). Згідно заяви від 26.03.2015 спадкове майно, яке залишилося після померлого, яку прийняла [PERSON] (а.с. 98). [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовилися від належного їй спадкового майна після смерті [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 100, 101). Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається. Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу норм ЦПК України зобов`язаний довести підставу недійсності правочину. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed