Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та ПАТ «А-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № DNP0SK00000831 від 13.10.2004 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1.000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 60,00 % на рік, зі сплатою щомісячного платежу в сумі 113,27 грн., кінцевий термін повернення 13.10.2005 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідачка порушила умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 25.11.2013 року виникла заборгованість у розмірі 35.827,41 грн., а саме: 884,92 грн. заборгованість за кредитом, 10.212,08 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 24.730,41 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 25.827,41 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3.200,00 грн.\~\~ та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10.000,00 грн (а.с.2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.68-70). В апеляційній скарзі (а.с.73-75) ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки відповідач про застосування позовної давності заяви не надавав, а тому судом порушено вимоги ч.3 ст.267 ЦПК України. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір, виконання якого забезпечено договором поруки, укладеного позивачем та ПАТ «А-Банк»; внаслідок невиконання умов кредитного договору з боку позичальника виникла заборгованість; позивач звернуся до суду з вимогами після спливу строку позовної давності. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 13.10.2004 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNP0SK00000831, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 1.000,00 грн. по 13.10.2005 року зі сплатою 60,00 % на рік за користування кредитним лімітом зі сплатою щомісячного платежу в сумі 113,27 грн. (а.с.8-10). Згідно ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, її розгляд здійснено у відсутність відповідача, з заявою про застосування строку позовної давності відповідач до суду не звертався. Тому у суду першої інстанції відсутні правові підстави для застосування спливу позовної давності. 20.10.2010 року між банком та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167 (а.с.6). На час укладення цього договору порука є припиненою ч.4 ст.559 ЦК України. Тому підстав для скасування рішення суду в частині відмови в позові до поручителя немає. З огляду на це рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до позичальника підлягає скасуванню у звязку з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 13.10.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 35827,41 грн., а саме: 884,92 грн. заборгованість за кредитом, 10212,08 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 24730,41 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором (а.с.5). Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі справи, нарахована банком пеня в розмірі 24730,41 грн., суттєво перевищує розмір збитків банку внаслідок неповернення відповідачем кредиту в сумі 884,92 грн. та неотримання від відповідача процентів за користування кредитом в сумі 10212,08 грн., що становить 11097,00 грн. Тому позовні вимоги банку в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в розмірі, який є спів мірним з збитками банку. Така правова позиція викладена в постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14. Враховуючи розмір збитків банку, на думку апеляційного суду позовні вимоги банку в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в сумі 11100,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач доказів щодо повернення ним кредиту та сплати процентів суду не надав, наданих позивачем доказів щодо розміру заборгованості не спростував. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення залишку кредиту в сумі 884,92 грн. та сплаті процентів в сумі 10212,08 грн. та частково щодо сплати пені в сумі 11100,00 грн., а всього в сумі 22197,00 грн. Еквівалентно задоволеним вимогам з відповідача на користь банку підлягають стягненню судові витрати в сумі 358,27 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial