Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом до Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва», в якому просила стягнути з останнього 7 894 грн. 83 коп. суми заборгованості з виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19 листопада 2014 року її було звільнено з посади старшого викладача кафедри управління ЖКГ відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку виконанням розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 51-р та наказу Міністерства освіти і науки України від 06.08.2014 року № 904 «Про ліквідацію державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва»».В порушення вимог ст. 116 КЗпП України Державний вищий навчальний заклад «Київський університет управління та підприємництва» не виплатив [PERSON] всіх сум, що належать їй в день звільнення. За наведених обставин, позивач вважає, що відповідачем порушено її трудові права, та просить задовольнити позов в заявлений нею спосіб. В судовому засіданні [PERSON] позов з викладених у ньому підстав підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Державний вищий навчальний заклад «Київський університет управління та підприємництва» в судове засідання свого представника не направило, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених підстав, а також враховуючи згоду позивачана заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення сторін,розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 10 жовтня 2000 року [PERSON] працювала старшим викладачем кафедри житлової політики Державної академії житлово-комунального господарства, а з 27 січня 2009 року доцентом кафедри житлової політики та утримання житла. 06 червня 2012 року у зв'язку з реорганізацією (злиттям) Державної академії житлово-комунального господарства та Державного вищого навчального закладу «Українська академія бізнесу та підприємництва» і утворенням на їх базі Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва», який став правонаступником усіх прав та обов'язків Державної академії житлово-комунального господарств, була переведена у штат останнього. 19 листопада 2014 року [PERSON] було звільнено з посади старшого викладача кафедри управління ЖКГ відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку виконанням розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 51-р та наказу Міністерства освіти і науки України від 06.08.2014 року № 904 «Про ліквідацію державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва»». Як встановлено в судовому засіданні, за період роботи [PERSON] в Державному вищому навчальному закладі «Українська академія бізнесу та підприємництва» мала місце заборгованість з виплати заробітної плати за 2012 рік, яка становила 7 894 грн. 83 коп., і після звільнення [PERSON] не була виплачена останній в добровільному порядку відповідачем. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України , в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», зокрема, до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, належать: виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналізуючи норми ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як вбачається зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження відсутності вини у діях Державного вищого навчального закладу «Українська академія бізнесу та підприємництва» щодо не проведення останнім своєчасного розрахунку із позивачем, відповідачем не надано. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» про стягнення заборгованості по заробітній платі, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Оскільки позовні вимоги позов [PERSON] підлягають задоволенню і остання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» підлягає стягненню в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved