Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 27 грудня 1996 року. У даний час у неї виникла необхідність у відчуженні квартири, однак вона позбавлена можливості це зробити, оскільки приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу не був прийнятий правовстановлюючий документ на квартиру та відмовлено в оформленні договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що оскільки вона зареєструвала своє право власності на вищевказану квартиру 20 січня 1997 року в Старокостянтинівському бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації, то саме з цього часу вона набула право власності на неї. Представник позивача - адвокат Кашин В.А. звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідача до суду не з`явився та подав письмову заяву, в якій при вирішенні справи покладається на думку суду та просить розглянути справу за його відсутності. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.4 ЦК Української РСР в редакції 1963 року (станом на час виникнення цивільних правовідносин) цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, у тому числі і з угод. Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків (ст.41 ЦК Української РСР). Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 року ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.128 ЦК Української РСР у редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст.224 ЦК Української РСР у редакції 1963 року). За ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до ч.3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визначаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 27 грудня 1996 року, позивач [PERSON] придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 20 січня 1997 року Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації дана квартира зареєстрована за позивачем на праві приватної власності, про що здійснено запис в реєстрову книгу за № 4183. Згідно з витягом з держреєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2014 року №24079608 квартира належить [PERSON] . Приватний нотаріус Старокостянтинівського районного нотаріального округу Лавута Ю.А. відмовив позивачу в оформленні договору купівлі-продажу з причин невідповідності договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства, тому не прийнятий ним як правовстановлюючий документ на нерухоме майно. Оскільки при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, на перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволеній чинним законодавством у 1996 році, право власності за позивачем було зареєстроване у встановленому на час виникнення правовідносин порядку, позов підлягає задоволенню. З огляду на викладене, за [PERSON] слід визнати право власності на квартиру [ADDRESS] .

Outcome: approved