Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, в останній редакції позовної заяви (а.с.108-113), просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країни Ізраїль, [ADDRESS], з 01.06.2017 року по 29.07.2017 року, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що 31 жовтня 2008 року вона уклала шлюб з [PERSON]. [INFO] у них народився син - [PERSON]. Подружнє життя між сторонами не склалося, 19 червня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Від першого шлюбу позивач має ще одну малолітню дитину, [PERSON], який народився [INFO]. Під час шлюбу сторони проживали разом з дітьми за адресою: [ADDRESS]. Згодом позивач вирішила поїхати з України разом з дітьми, але відповідач був проти вивозу спільної дитини за межі країни. 03.06.2014 року між сторонами був укладений договір про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., за умовами якого, дитина залишається мешкати разом з батьком за місцем своєї реєстрації та реєстрації своїх батьків. Батьки мають однакові права та обов'язки щодо спільної дитини, спілкування з нею, вихованні та відпочинку. Однак відповідач не виконує умови договору; перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною. Відповідно до п.6 договору, кожен з батьків має право виїхати з дитиною за межі України на максимальний термін до 60 календарних днів. З метою виконання такого виїзду батько та мати (в залежності від того, з ким буде здійснюватися такий виїзд дитина) надає другому з батьків нотаріально посвідчений дозвіл на такий виїзд. У дозволі має бути зазначено конкретну адресу, куди буде здійснювати виїзд дитина, термін перебування за межами України та точну дату повернення на територію України. 14.01.2016 року представник позивача направила на адресу відповідача лист з повідомленням про наміри позивача відпочити разом з дитиною у березні 2016 року, але відповідач не отримує листа, на дзвінки кур'єра не відповідає, на прохання забрати лист з поштового відділення теж ніяк не реагує, тому позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнену позовну заяву, просила її задовольнити, посилаючись на підстави, які в ній зазначені. Відповідач, його представник, кожен окремо, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу стосовно місця реєстрації [PERSON] за кордоном; термін посвідки на постійне місце проживання останньої в країні Ізраїль дійсний до 27.02.2017 року, а доказів можливого продовження перебування позивача в країні Ізраїль - надано не було; в позовній заяві відсутня згода подружжя - чоловіка позивача на період спільного проживання в країні Ізраїль за адресою: [ADDRESS]; не надано доказів умов проживання позивача та стан побуду за місцем проживання; відсутні квитки в обидва боки з датою повернення дитини на Україну; позивачем не надано доказу щодо можливості останньої перебування у відпустці у період з 01.06.2017 року по 29.07.2017 року, коли [PERSON], [INFO], буде перебувати в країні Ізраїль, тому, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради вважала недоцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країни Ізраїль, [ADDRESS], з 01.06.2017 року по 29.07.2017 року, без згоди та супроводу батька. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис за №451 (а.с.14). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі, та разом з дитиною від першого шлюбу [PERSON], [INFO] (а.с.15), проживали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 31 жовтня 2008 року у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис за №1034 - розірвано (а.с.16). 11.11.2014 року позивач уклала шлюб з [PERSON], та після одруження взяла прізвище чоловіка «[PERSON]» (а.с.17). Згодом, позивач вирішила поїхати з України разом з дітьми, але відповідач був проти вивозу спільної дитини за межі країни. 03.06.2014 року між сторонами був укладений договір про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. (а.с.21), за умовами якого, дитина [PERSON], [INFO] залишається мешкати разом з батьком за місцем своєї реєстрації та реєстрації своїх батьків (п.2 договору). Батьки мають однакові права та обов'язки щодо спільної дитини, спілкування з нею, вихованні та відпочинку. Відповідно до п.6 договору, кожен з батьків має право виїхати з дитиною за межі України на максимальний термін до 60 календарних днів. З метою виконання такого виїзду батько та мати (в залежності від того, з ким буде здійснювати такий виїзд дитина) надає другому з батьків нотаріально посвідчений дозвіл на такий виїзд. У дозволі має бути зазначено конкретну адресу, куди буде здійснювати виїзд дитина, термін перебування за межами України та точну дату повернення на територію України. 14.01.2016 року представник позивача направила на адресу відповідача лист з повідомленням про наміри позивача відпочити разом з дитиною у березні 2016 року, але відповідач не отримує листа, на дзвінки кур'єра не відповідає, на прохання забрати лист з поштового відділення теж ніяк не реагує. Звертаючись до суду із зазначеною позовною заявою, позивач посилалась на те, що вона бажає виїхати з дитиною на відпочинок за місцем свого проживання до країни Ізраїль, [ADDRESS] у період з 01.06.2017 року по 29.07.2016 року. Порядок виїзду дитини за кордон позивач пропонує організувати наступним чином: позивач приїжджає до України за тиждень до запланованої дати задля оформлення закордонного паспорту дитини разом із відповідачем та за його згодою. Паспорт дитині оформлює позивач за власні кошти. 01.06.2017 року дитина виїжджає разом з позивачем до країни Ізраїль. Авіа квітки в обидві сторони купує позивач за власні кошти. 29.07.2017 року позивач повертається з дитиною до України та передає дитину відповідачу. Усі витрати, пов'язані з відпочинком дитини позивач несе самостійно за власні кошти. Також зазначила, що вона має постійне місце проживання в країні Ізраїль, що відпочинок та оздоровлення дитини буде поєднано з можливістю дитини бачитись та спілкуватись з нею. Факт проживання позивача в країні Ізраїль на законних підставах підтверджується посвідченням особи тимчасового мешканця, що видана останній строком дії до 28 лютого 2017 року (а.с.95). Згідно висновку Органу опіки та піклування від 07.12.2016 року №1501, останній вважає недоцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] без згоди батька у період з 01.06.2017 по 29.07.2017 до країни Ізраїль (а.с.146). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється на термін три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Проте, враховуючи, що термін посвідчення [PERSON], що надає право перебувати на законних підставах в країні Ізраїль, спливає 28 лютого 2017 року, раніше, ніж термін зазначений позивачем в уточненій позовній заяві для дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька з 01.06.2017 року по 29.07.2017 року, а належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, щодо можливості продовження перебування на законних підставах в країні Ізраїль [PERSON], суду надано не було. Виходячи із зазначених обставин справи, суд не знаходить достатніх підстав для надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країни Ізраїль, [ADDRESS], з 01.06.2017 року по 29.07.2017 року, без згоди та супроводу батька, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимога позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягає, оскільки останній в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed