Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

У лютому 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON]. грошові кошти у розмірі 9 084,45 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила про те, що сторони у справі є співвласниками квартири [ADDRESS], у відповідних частках. Починаючи з 2011 року, відповідач самоусунувся від виконання своїх обов'язків по утриманню квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг та прибудинкової території. з січня 2011 року по липень 2015 року позивач сплатила вартість комунальних послуг на загальну суму 36 199, 78 грн., у зв'язку із чим оскільки відповідач є співвласником 1/3 частини, з нього має бути стягнуто його частка у розмірі 9 084,45 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з наведених у позові підстав. Відповідач у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що з 2007 року зареєстрований за іншою адресою, де постійно і проживає та сплачує комунальні послуги, у допуску до квартири обмежений, оскільки позивач не допускає відповідач до житлового приміщення. Також зазначив, що недоведеною є обставина щодо сплати саме позивачем вказаних комунальних послуг, оскільки за життя матері сторін саме вона сплачувала житлово-комунальні послуги та утримала квартиру. Представник третьої особи також заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач не є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі - позивачу [PERSON] 2/3 частин спірної квартири: 1/3 частина - на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 21.08.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Другої київською державної нотаріальної контори за реєстровим номером 10-4449, та 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 21.07.2009 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 425/2009; відповідачу [PERSON] - 1/3 частина спірної квартири на підставі свідоцтва про прав власності на житло, виданого 25.11.1999 року Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Господарського управління Кабінету Міністрів України, та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.08.2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2017 року. Також, судом встановлено, що починаючи з 19.01.2007 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що стверджується копією паспорта відповідача, де фактично і проживає з 2007 року. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що з січня 2011 року усунувся від обов'язку утримання майна, співвласником якого він є, позивачем за період з січня 2011 року по липень 2015 року самостійно сплачено вартість житлово-комунальних послуг та послуг по утриманню будинку і прибудинкової території у загальному розмірі 36 199, 78 грн., на підтвердження чого надала суду копії квитанцій. Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що з 2007 року зареєстрований за іншою адресою, та не є споживачем комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] За змістом положень ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (Обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. За змістом положень ч.ч. 2,3,4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Дійсно, за змістом п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Між тим, частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надано визначення хто є споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні вказаного Закону. Так, за змістом вказаної правової норми, споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Судовим розглядом встановлено, що відповідач [PERSON] з 19.01.2007 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що стверджується копією паспорта відповідача, де фактично і проживає з 2007 року, та житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], не отримує. Вказана обставина визнається сторонами спору та ніким не оспорювалась в ході розгляду справи. У зв'язку із чим, відповідач [PERSON] не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, суд звертає увагу і на наступне. В обґрунтування обставин щодо виконання позивачем самостійно обов'язку по сплаті житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, за період з січня 2011 року по липень 2015 року на загальну суму 36 199,78 грн., позивачем надано копії квитанцій. Разом з тим, з наданих квитанцій не вбачається, що платником за останніми є саме позивач - [PERSON] У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, суд надходить до висновку про те, що відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 9 084,45 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed