Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

У лютому 2016 року позивач ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду з позовом у якому зазначило, що відповідач з 19.08.2014 працював у відповідача на посаді водія автофургону та виконував обов'язки експедитора. З ним було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. За час його роботи внаслідок недовозів продукції у період з 24.10.2014 по 10.04.2015 по 264-м накладним були зафіксовані недовози продукції на загальну суму 34095,29 грн. У зв'язку з цим з нього було утримано 1049,87 грн., а решту суми 33045,42 грн. позивач просить стягнути з відповідача у якості відшкодування завданих збитків. В подальшому, позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 31456,31 грн., завданих нестачею збитків. В обґрунтування позову представники позивача, крім обставин зазначених в позовній заяві додали, що відповідачу було відомо про виявлені нестачі, незгоду з ними він не висловлював, з письмовими зверненнями до керівництва не звертався. Розмір нестач обрахований як з урахуванням норм природного убутку продукції, прийнятої на підприємстві, так і відповідно до Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив та зазначив, що він не міг контролювати скільки продукції в дійсності йому завантажували, оскільки у вагову його не допускали, на ваги заїжджав автомобілем та потрібна вага встановлювалася не одразу, з автомобіля після завантаження дорогою виливалася значна кількість води. Про нестачі запитував у безпосереднього керівника, але той відповідав, що це нормальна ситуація і жодних негативних наслідків для нього не буде. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та зазначив, що рішенням Чернігівського районного суду, яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до ТОВ «Комплекс Агромарс» встановлено, що вина відповідача у виникненні нестачі не була доведена, частина вимог стосується стягнення розміру нестач виявлених більш ніж за 1 рік до подання позову до суду, тобто поза строком передбаченим ст.233 КЗпП для звернення до суду з такими вимогами. Заслухавши представників позивача, відповідача та його представника, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно з наказом №631 КА/к-п від 18.08.2014 [PERSON] прийнято на роботу у філію «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» водієм автофургону та доручено за його згодою виконувати обов'язки експедитора (т.1 а.с.19). Відповідно до договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 19.08.2014 (т.1 а.с.20, 21) позивач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. За нормами ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Як встановлено рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15.12.2016 у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про скасування наказів про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення недоотриманої заробітної плати, в ТОВ «Комплекс Агромарс» були створені умови, які сприяли виникненню документальних нестач та унеможливлювали встановлення дійсного розміру шкоди та осіб винних у її виникненні. Товариство не виконало свого обов'язку створити працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Накази № Н-6995 від 31.08.2014, № Н-7031 від 10.09.2014, № Н-7182 від 20.09.2014, № Н-7333 від 30.09.2014, № Н-7440 від 10.10.2014, № Н-7568 від 20.10.2014, № Н-7878 від 31.10.2014, № Н-7951 від 10.11.2014, № Н-8137 від 20.11.2014, № Н-8352 від 10.12.2014, № Н-8462 від 20.12.2014, № Н-8618 від 31.12.2014, № Н-9137 від 10.01.2015, № Н-9258 від 20.01.2015, № Н-9378 від 31.01.2015, № Н-9490 від 10.02.2015, № Н-9631 від 20.02.2015, № Н-9906 від 28.02.2015, № Н-10496 від 31.03.2015, № Н-10586 від 10.04.2015 про утримання з заробітної плати [PERSON] в рахунок погашення заподіяної підприємству шкоди були винесені без доведення його вини у виникненні нестачі, не було встановлено, що стало причиною нестачі (розтрата, привласнення, втрати при перевезенні, розкрадання), а також чи дійсно підприємству була завдана пряма шкода чи нестача є лише документальною та викликана недоліками обліку продукції. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищезазначене рішення набрало законної сили, тому обставини встановлені ним не підлягають доказуванню, оскільки у даній справі беруть участь ті ж самі особи та вона стосується тих же нестач за період серпень 2014 року - квітень 2015 року. Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Як на підтвердження завдання шкоди підприємству позивачем надано накладні та акти приймання-передачі, але як було встановлено рішенням Чернігівського районного суду від 15.12.2016, в них міститься підпис позивача про прийняття певної кількості товару до перевезення та зазначені від руки розміри фактично отриманої контрагентом продукції та розміри нестачі, де відсутній підпис позивача, або ж маються акти розбіжностей, де зазначена та ж інформація, але з підписом позивача. Розрахунок нестач проведений від руки на цих актах чи накладних шляхом множення розміру нестачі в акті на ціну без ПДВ відповідної м'ясопродукції та на коефіцієнт 1,2 (що відповідає розміру ПДВ). При цьому не були враховані діючі на підприємстві Норми природних втрат ваги м'ясопродукції на складі, що свідчить про те, що м'ясопродукція, яку перевозив позивач, має коефіцієнти стікання відносно переданої на склад ваги. Тобто, в процесі зберігання, а значить і перевезення, має властивість втрачати вагу. Також м'ясопродукція в накладних завжди обліковувалася за вагою, а не за кількістю пакувань чи упаковок. Представник позивача посилався на перерахунок суми нестачі відповідно до Норм природного убутку м'ясопродукції при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339, але ці норми не можуть бути застосовані до зазначених правовідносин, оскільки вони поширюються на підприємства державної та кооперативної торгівлі, на підприємства м'ясної промисловості, а також на автотранспортні підприємства незалежно від їх відомчого підпорядкування. Тобто дія цих норм поширюється лише на державні підприємства, а тому вони можуть застосовуватися господарськими товариствами за умови прийняття відповідних рішень цими товариствами про використання зазначених норм в їх діяльності. Крім того, відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як видно з опису вкладення у цінний лист, яким було надіслано позов, він був переданий до поштової служби 27.01.2016 року (т.3 а.с.75 зворот), а тому вимоги про стягнення розмірів нестач до 27.01.2015 заявлені поза строком передбаченим ч.3 ст.233 КЗпП України, поновленню цей строк не підлягає, оскільки для цього відсутні поважні причини, а про розміри недовозів товариству було відомо одразу після отримання відповідних актів та накладних. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів вини відповідача у заподіяні йому шкоди, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed