Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 97200 грн. 00 коп., суму нарахованих відсотків в розмірі 13010 грн. 11 коп., суму трьох відсотків річних за користування позикою в розмірі 2932 грн. 00 коп., суму втрат від інфляції у розмірі 13921 грн. 62 коп., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1270 грн. 00 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що він надав відповідачу [PERSON] позику грошові кошти в розмірі 97200 грн. 00 коп., а відповідач їх отримав, що підтверджується розпискою від 07 вересня 2016 року. Згідно вказаної розписки [PERSON] отримав у позивача в борг 97200 грн. 00 коп., що еквівалентно 3888 доларів США та зобовязувався їх повернути до 31 жовтня 2016 року, але до часу подачі позову до суду їх не повернув. Позивач вказує, що він за весь час прострочення неодноразово просив відповідача повернути борг, і направив письмову вимогу від 18 жовтня 2017 року, але відповідач так і не виконав свої зобовязання. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 97200 грн. Крім того, в змісті позовної заяви навів розрахунок заборгованості станом на 2 листопада 2017 року нарахованих відсотків на рівні облікової ставки НБУ 13010 грн. 11 коп. за період з 01.11.2016 року по 17.10.2017 року; суми нарахованих трьох відсотків річних 2932 грн. 00 коп. за період 31.10.2016 року по 02 листопада 2017 року; суми інфляційних втрат від інфляції за період листопад 2017 року по вересень 2017 року в розмірі 13921 грн. 62 коп. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, до суду позивач подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку передбаченому нормами Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалив, провести в справі заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] в розмірі 97200 грн. 00 коп., що в еквіваленті складає 3888 доларів США та зобовязується їх повернути до 31 жовтня 2016 року, про що була складена розписка від 07 вересня 2016 року. (а.с.35) 17 жовтня 2017 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення суми боргу, відсотків, трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат, що підтверджується описом поштового відправлення та фіскальним чеком від 18 жовтня 2017 року. ( а.с. 8-12) На час розгляду цивільної справи в суді за вказаним вище позовом, відповідач свої зобовязання не виконав. Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобовязання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. За змістом норм ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14 та від 07 вересня 2016 року у справі №6-1412цс16 у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, позичальник зобовязаний сплатити проценти за користування позикою, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Перевіривши зроблений та наданий суду позивачем [PERSON] розрахунок процентів за користування чужими грошима, суд вважає його належним і допустимим доказом у справі, оскільки при нарахуванні процентів за користування чужими грошима за період з 01.11.2016 17.10.2017 рік позивач виходив із суми боргу, що залишилася, у розмірі 97200 грн. 00 коп. та облікової ставки Національного банку України у вказаний вище період, що є достовірним та ґрунтується на матеріалах справи. (а.с. 4) Виходячи з викладеного, а також те, що відповідач суму позики позивачу не повернув, безпідставно продовжує користуватися чужими грошима, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення на його користь із відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 01.11.2016 по 17.10.2017 рік в розмірі 13010 грн. 11 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 висловив правові позиції та вказав на те, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Перевіривши зроблений та наданий суду позивачем [PERSON] розрахунок суми нарахованих трьох відсотків річних в розмірі 2932 грн. 00 коп. за період з 31 жовтня 2016 року по 02 листопада 2017 року, а також суми втрат від інфляції за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року в розмірі 13921 грн. 62 коп., суд вважає його належним і допустимим доказом у справі, оскільки є достовірним та ґрунтується на матеріалах справи. (а.с. 4-5). Враховуючи наведене, тривале невиконання відповідачем своїх зобовязань, згідно із яким він повинен сплатити на користь позивача значну суму позики, відсотків за користування позикою, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Також згідно із положеннями ст.141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1270 грн. 65 коп.

Outcome: approved