Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

У провадженні Берегівського районного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про скасування права власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона являється єдиним спадкоємцем всього майна, яке належало спадкодавцям: [PERSON] , та [PERSON] які померли та після смерті яких відкрилась спадщина на земельні ділянки. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шалапаюк В. Л. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в межах, визначених цією Конституцією. Дана стаття кореспондується зі статтями 1, 2 Земельного кодексу України, відповідно до яких земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Аналіз вищезазначених норм Конституції України та Земельного кодексу України свідчить, що органи місцевого самоврядування та органи державної влади у земельних правовідносинах діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи ці повноваження, вказані органи вступають у цивільні та господарські правовідносини з юридичними та фізичними особами. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України). Суд зауважує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Як видно з повідомлення приватного нотаріуса на усне звернення позивача з питань оформлення спадщини, видати свідоцтво про право на спадщину (на земельні ділянки площею 0.1939 га 1.55 га) неможливо через відсутність належних правовстановлюючих документів, які б посвідчували право власності померлого на ці земельні ділянки. Натомість, сам позивач надав копії державних актів на право власності на вказані земельні ділянки. Суд позбавлений можливості дати належну правову оцінку цим обставинам, що позбавляє суд можливості прийти до висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на частину земельних ділянок у порядку спадкування», оскільки позивачем не надало суду жодного доказу звернення її до нотаріуса для оформлення права власності на спірні земельні ділянки та неможливості такого нотаріального оформлення, що в своє чергу свідчить про передчасність заявлення такої позовної вимоги. Від так зверненню до суду має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину (такий висновок зробив ВС в постанові №2-390/2006 від 16.01.2019\~року); пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. ВС вказав, що оскільки відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва і перешкод для його отримання немає, позов не підлягає задоволенню (Постанова від 24.07.2019 у справі № 2-6322/04). Позивачем на надано суду у порядку ст.ст. 76-89 ЦПК жодного належного та достатнього доказу на підтвердження заявлених позовних вимог. Зокрема, нею не доведено власні твердження про те що: [PERSON] та [PERSON] були єдиними спадкоємцями всього майна своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . В дійсності, по-перше, вона була їхньою мамою, а по-друге, її син [PERSON] був єдиним спадкоємцем, що звернувся до нотаріуса за прийняттям спадщини. В той час, спадкоємець, який фактично прийняв спадщину, не зобов`язаний був звертатися із заявою про прийняття спадщини, а після спливу 6 місяців міг одразу оформляти свідоцтво на спадщину. Крім того, і тоді, і зараз, в разі відсутності державної реєстрації права власності на спадкове майно за померлим, первинну реєстрацію права власності при оформленні спадщини робили на спочатку на померлого, а потім одночасну перереєстровували на спадкоємця; Від так, суд приходить до висновку, що права позивача, відповідачами не були порушені, а тому позовні вимоги без підставні та не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed