Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 1354035 грн. 13 коп., обґрунтовуючи несплатою відповідачем аліментів за рішенням суду на утримання їх дітей за період з 01 лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року. У відзиві на позов відповідач просить в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що його вини у несвоєчасній сплаті аліментів немає, оскільки у період з листопада 2009 року по квітень 2013 року він не працював, а з грудня 2015 року по грудень 2017 року мав мінімальну заробітну плату. Крім того, на його утриманні є двоє неповнолітніх дітей від іншого шлюбу та у період з 2014 року допомагав з лікуванням своїй матері, яка тричі перехворіла інсультом. Відповідь на відзив позивач не подавала. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з наведених у відзиві підстав. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття у визначений ст.181 СК України спосіб виконання цього обов`язку. Згідно частин 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Установлено, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2011 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2011 року, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 17 лютого 2011 року. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження №37950836, за яким платник аліментів [PERSON] зобов`язаний був сплачувати присуджену рішенням суду суму щомісячних аліментів до кінця місяця, у якому підлягала сплата аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України із змінами, які набрали чинності 28 серпня 2018 року , встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.196\~СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. З роз`яснень, які містяться в п.22 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів»\~№3\~від 15\~травня 2006\~року вбачається, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст.196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. А тому доводи відповідача про те, що з листопада 2009 року по квітень 2013 року доходу він не був офіційно працевлаштованим, а з грудня 2015 року по грудень 2017 року отримував мінімальну заробітну плату, має на утриманні двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу та у період з 2014 року допомагав з лікуванням своїй матері, яка має свій дохід у виді пенсії, та ці обставини виключають наявність його вини, є помилковими. Законом України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Згідно довідки відділу Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) №40411 від 30 листопада 2020 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2020 року становить 82076 грн., яка виникла з вини відповідача. З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що розмір пені за період з лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року становить 1354035,13 грн., правильність якого відповідачем не спростовано та не оспорюється. З огляду на викладене та ураховуючи, що розмір пені перевищує заборгованість відповідача по аліментах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. При подачі позову позивач звільнена від сплати судового збору, а тому при ухваленні рішення відповідно до частин 1, 2, 6 ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнення судового збору з відповідача в прибуток держави у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved