Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до Дарницького районного суд м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод, встановлення порядку користування квартирою, стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16.07.2010 по 23.11.2016 , вона народила сина [PERSON] [INFO] . [INFO] її колишній чоловік [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді двокімнатної квартири [ADDRESS] , яку успадкували в порядку спадкування за законом сини померлого відповідач [PERSON] та син позивачки [PERSON] в частках відповідно 3/4 та 1/4 частини. Зазначала, що 15.11.2019 відповідач змінив замки у вхідних дверях спільної квартири, виселивши позивачку з дитиною на вулицю, в зв`язку з чим вона змушена була орендувати житло, сплативши орендної плати за період 16.11.2019 - серпень 2020 року 51 500,00 грн. Оцінює моральні страждання, отримані нею та її сином протягом 15.11.2019-01.09.2020 за вимушену оренду в розмірі 30 500,00 грн. Способом захисту порушеного права позивачка визначила виділення у користування неповнолітньому [PERSON] 8,9 кв.м. у кімнаті 1 квартири [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.11.2020 провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилася, направила суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, клопотань про відкладення розгляду справи та пояснення щодо позову від нього до суду не надходило. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, що позивач разом з сином не проживають у спірній квартирі з червня 2016 року, замків у вказаній квартирі відповідач не змінював, а тому і не міг її виселити 15.11.2019. Вказували, що у спірній квартирі після смерті його батька ніхто не проживає, а зареєстрована лише одна особа - малолітній син позивачки. Особисто він регулярно відвідує цю квартиру, перевіряє стан комунікацій в квартирі, повністю оплачує комунальні та експлуатаційні витрати по квартирі. Вважає, що позивачка свідомо позбавилася свого приватного нерухомого майна у 2019 році, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача вартості орендованого нею житла та моральної шкоди. Щодо вимоги позивача про виділення у користування неповнолітньому [PERSON] 8,9 кв.м. у кімнаті 1 квартири [ADDRESS] вважає, що стороною позивача неправильно обраний спосіб захисту. Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації свого представника у судове засідання не направила, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Письмових пояснень по суті позов від третьої особи на адресу суду не надходило. За таких підстав, суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності позивача та представника третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У відповідності до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч. 1, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 16.07.2010 позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (актовий запис про шлюб № 328, вчинений Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві), який рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.11.2016 було розірвано. За час перебування у шлюбі у подружжя народився син [PERSON] [INFO] , (актовий запис про народження № 1890, вчинений 10.06.2010 Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві). [INFO] [PERSON] помер у віці 56 років (актовий запис про смерть № 7711, вчинений 06.05.2019 року Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві). Після його смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася зі спірної двокімнатної квартири [ADDRESS] загальної площі 68,5 кв.м. з них житлової 35,6 кв.м., яку прийняли діти померлого: [PERSON] , відповідач по справі,-3/4 частини та [PERSON] , в інтересах якого виступає позивачка [PERSON] , - 1/4 частина. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач звертаючись до суду з позовом стверджує, що відповідач чинить їй та малолітньому сину [PERSON] [INFO] , перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом заміни 15.11.2019 замків у спірній квартирі та виселення цього дня її з дитиною, оскільки це не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами та спростовується наявними в справі письмовими доказами. Окрім того позивачка із вимогою про вселення до спірної квартири чи зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном не заявляла. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.11.2016 року про розірвання шлюбу судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали окремо з червня 2016 року. З протоколу опитування адвокатом особи за її згодою громадянки [PERSON] від 30.03.2021 вбачається, що остання, будучи обізнаною про відповідальність за ст. 384, 385 КК України, повідомила, що вона добре знає сторін по справі, оскільки останні 20-ть років проживає по сусідству (квартира [ADDRESS] ), а останні десять років працювала в цьому ж будинку консьєржкою. Зазначала, що особисто бачила, як влітку 2016 року [PERSON] забрала речі та дитину і залишали спірну квартиру. З цього часу вона в спірній квартирі не проживала, жодних перешкод у проживанні в цьому помешканні їй ніхто не чинив, вселитися вона не намагалася. Аналогічні пояснення надала і [PERSON] - мати померлого [PERSON] , що відображено у протоколі опитування адвокатом особи за її згодою від 11.02.2021. З листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця-201 від 10.02.2021 вбачається, що [PERSON] до них із заявами про чинення перешкод їй чи малолітньому сину [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] не зверталася. Надані позивачкою копії звернення від 26.06.2020 до Дарницького УП ГУ НП та від 26.06.2020 до Служби у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві не містять встановлених фактів перешкоджання відповідачем позивачу у користуванні спірною квартирою, та містять лише відомості зі слів позивача, а тому такі докази оцінюються судом критично. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права власності свого неповнолітнього сина, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач виселив дитину зі спірної квартири, створює перешкоди у користуванні квартирою (суперечки та конфлікти), позбавляє її можливості приймати участь в утриманні спірної квартири. При цьому належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження зазначених обставин позивач не надала, вимоги про вселення дитини до спірної квартири не заявляла. Таким чином, у ході судового розгляду судом достеменно встановлено, що позивач у червні 2016 року забрала свої речі, дитину та залишила спірну, квартиру. З цього часу позивачка з дитиною у спірній квартирі не проживає. Жодних доказів того, що [PERSON] чинив перешкоди неповнолітньому [PERSON] у користуванні спірною квартирою стороною позивача суду не надано. Разом з тим, відповідно до договору купівлі-продажу від 23.04.2018 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бориско О.О. позивач придбала 11/100 частин блоку № 32 кімнати 9 площею 11,8 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 04.10.2019 позивачка відчужила належні їй 11/100 частин блоку № 32 кімнати 9 площею 11,8 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] на користь гр. [PERSON] . Відповідно до договорів оренди від 16.10.2019 та 26.07.2020 позивачка орендувала відповідно окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 8500 грн. на місяць та двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] за ціною 9000 грн. на місяць. Відповідно до відповіді ГУ ДПС у Київській області ДПС України від 23.02.2021 у 2016-2020 роках позивач отримувала дохід у січні 2016 року в розмірі 3856,91 грн.; у лютому 2016 року в розмірі 3,87 грн. та 5517, 62 грн.; у березні 2016 року 6,63 грн.; у квітні 2016 року в розмірі 7,71 грн. Таким чином, суд приходить до висновку наявність особистого житла у позивача свідчить про те, що після розірвання шлюбу з [PERSON] мала окреме житло, у якому і проживала разом з дитиною. Відчуження вказаного житла після смерті чоловіка жодним чином не пов`язане із існування перешкод у користуванні спірною квартирою, разом з тим спростовує доводи позивача про її нужденний стан. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України. Вказаною нормою права визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з частиною третьою статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Крім того, у ході судового розгляду у поясненнях відповідач вказував на, те що ніколи не заперечував право неповнолітнього [PERSON] , як співвласника спірної квартири, володіти та користуватися своєю власністю. Замки у вхідних дверях з часу смерті [PERSON] не змінювались, інші двері та/або замки не встановлювались. Крім того, відповідач категорично заперечував факт примусового виселення позивача з дитиною та заміни замків 15.11.2019. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. (ст. 179 ЦК України). Отже, неповнолітня дитина позивача в порядку спадкування набула права власності на частину речі - спірної квартири. Відносно зазначеного нерухомого майна та відповідно до наведеної вище норми права позивач має право заявляти вимогу про визначення порядку користування спірним майном, а тому виділ у користування 8,9 кв.м. з житлової кімнати спірної квартири є невірно обраним способом захисту права цивільного (аналогічні правові висновки містяться у постанові ВС від 02.05.2018 у справі № 456/3838/16-ц). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 51500,00 грн., оскільки у судовому засіданні жодним чином не встановлено будь яких перешкод з боку відповідача у користуванні позивача спірною квартирою, та як наслідок понесення витрат позивача на винаймання іншого житла. Крім того, суд заувауває увагу на тому, що позивач у 2019-2020 роках орендувала двокімнатну квартиру, хоча у спірній квартирі її син має право виключно на 8,9 кв.м., що є не спів мірною оцінкою визначеної матеріальної шкоди у співвідношенні з належною часткою неповнолітнього [PERSON] у спірному майні. Позивач також просила в позовних вимогах стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 500,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивачем не доведено, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода ж безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Проте, позивачем не доведено вини відповідача в заподіянні їй моральних страждань будь-якого роду, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв`язку із заподіянням шкоди, а згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною і не підтверджується належними доказами. Розрахунок суми моральної шкоди з посиланням на норми чинного законодавства позовна заява не містить. В матеріалах справи також відсутні відомості про те, які саме протиправні дії відповідач завдав моральної шкоди. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог у цій частині, так як судовому засіданні здобуто будь яких доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо вчинення відповідачем неправомірних дій, направлених на заподіяння їй моральної шкоди, тому, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. Згідно ст.ст. 133, 141 ЦПК України на позивача покладається понесені судові витрати щодо сплати ним судового збору.

Outcome: dismissed