Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 квітня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що вказаний договір було укладено з метою приховання іншого правочину, зокрема договору купівлі-продажу квартири, а також на те, що відповідач написав розписку, в якій зобов'язався сплатити йому вартість кватири у строк до 25 квітня 2014 року, проте цього не зробив, позивач просив визнати договір дарування недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та визнати за ним право власності на квартиру. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року позов [PERSON] задоволено. Визнано договір дарування квартири квартири за адресою: [ADDRESS]. від 25 квітня 2013 року недійсним. Визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову [PERSON]відмовлено. Розподілено судові витрати. 05.10.2016р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй ухвалі від 05.10.2016р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що у порушення ч. 4 ст. 10, ст. ст. 32, 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд не роз'яснив позивачеві його права на звернення із клопотанням про залучення до участі у справі кредитора [PERSON]- [PERSON] Також було встановлено, що суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірили підстав недійсності оспореного правочину, зокрема чи є несплата грошових коштів, у тому числі й вартості майна, підставою для визнання договору недійсним та не встановили, чи є підстави, встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, для недійсності договору дарування. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, надавши заяву, відповідно до якої просив розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. З урахуванням вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та всебічно і повно з'ясувавши обставини справи суд встановив наступне. 25.04.2013 між Позивачем та Відповідачем укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS]. У день укладення спірного договору дарування, Відповідач надав Позивачу письмову розписку, у якій зазначив, що за отримане майно за договором дарування від 25.04.2013, він, у строк до 25.04.2014, зобов'язується сплатити Позивачу грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США або еквівалент у гривні за ринковим курсом на день продажу. Інших доказів, яки б підтверджували б обставини викладені в позовній заяві Позивач не надав. Так не було надано жодних доказів, що зазначена квартира знаходилась у продажу (оголошення у газетах, ознайомлення з квартирою інших потенційних покупців, проведення оцінки майна і встановлення його ціни саме у розмірі 60 000 доларів США тощо), також Позивачем не було надано жодних підтверджень щодо зверненя до Відповідача із претензіями та\\або вимогами щодо повернення грошових коштів зазначених у розписці. Також ані Позивач, ані Відповідач, не вказали з якою саме ціллю ними було приховано укладання договору купівлі-продажу, шляхом укладання договору дарування. Як встановлено судом апеляційної інстанції та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ [PERSON] є кредитором [PERSON] Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 1057876 грн., ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2013 року вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. постановою головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби від 17 жовтня 2014 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, Позивач та Відповідач знали про арешт, накладений на спірну квартиру. (а.с. 25-28). Суд критично оцінює докази надані Позивачем враховуючи те, що Позивач та Відповідач свідомо приховали від суду наявність кредитора Відповідача [PERSON] Також суд не може прийняти до уваги визнання відповідачем позову у звязку із тим, що відповідно до п. 4 постанви Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009р. суд приймає визнання позову Відповідачем лише у разі наявності законих для цього підстав. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України суд приймає визнання позову відповідачем якщо воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як зазначили Верховний суд України в своїй постанові від 03.02.2016р. по цій справі, а також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 05.10.2016р. ухвалення рішення про задоволення позову, порушує інтереси [PERSON], та з урахуваннм того, що [PERSON] не погоджується з позовом, це унеможливлює прийнняття судом визнання позову Відповідачем, а справа підлягає розгляду у загальному порядку із встановленням усіх обставин справи. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Зазначена правова позиція повністю відповідає правовій позиціїВерховного суду України у справі № 6-1026цс16. Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Суд бере до уваги той факт, що сторони по справі є близькими родичами (батьком та сином), укладаючи договір дарування повністю розуміли його суть, до моменту накладення арешту на відчужене майно за позовом [PERSON] спору щодо зазначеного майна у сторін не виникало, ціль приховання договору купівлі-продажу майна Позивачем вказана не була, а також будь-які обєктивні докази щодо реального укладання договору купівлі-проджу Позивач не надав. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання договору дарування від 25 квітня 2013 року договором купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Щодо інших позовних вимог слід зазначити наступне. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зазначений перелік підстав є вичерпним та розширенню не підлягає. Позивач у своїй позовній заяві просив визнати недійсним саме договір дарування від 25 квітня 2013 року та застосувати реституцію. При розгляді зазначеної справи Позивачем не було доведено підстав недійсності саме договору дарування від 25 квітня 2013 року. Суд критично розцінює посилання Позивача на те, що Відповідач не сплатив повну вартість квартири, у звязку із тим, це не є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до законодавства діючого на момент укладання правочину, а саме встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Будь-яких інших доказів, щодо недодрежання сторонами вимог частин першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України Позивачем не надано. У звязку із відсутністю підстав для задоволення вимоги щожо визнання недійсним договору дарування від 25 квітня 2013 року, задоволення вимог Позивача щодо застосування реституції та визнання за ним права власності є безпідставним. Дослідивши повно та обєктивно матеріали справи, а також взявши до уваги рішення судів по справі № 520/13476/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Суд крім всьоговбачає, що оскарження договору дарування від 25 квітня 2013 року має на меті лише фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича [PERSON], а саме його сина [PERSON] (який є позивачем по справі) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь третьої особи [PERSON]Позивач і Відповідач по цій справі були обізнані про судове рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь [PERSON], отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. З урахуванням того, що майно перебувало під арештами (накладеними судом та державною виконавчою службою), то здійснити, це можливо було лише шляхом подання зазначеної позовної заяви. Також цей факт підтверджується й тим, що після переходу права власності на майно до [PERSON] за судовим рішенням, по цій справі, яке було скасовано в подальшому, він здійснив відчуження зазначеного майна третій особі (своїй матері), яка також в подальшому передало майно в іпотеку.

Outcome: dismissed