Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08 вересня 1998 року, виданого Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області на підставі розпорядження голови райдержадміністрації №658 від 4 вересня 1998 року. Позивач у 2005-му році зареєстрував у будинку свого родича, [PERSON] - відповідача у справі, який на той час приїхав з Казахстану і мав намір постійно проживати у будинку позивача, однак через деякий час поїхав до АРК Крим. Відтоді до даного часу відповідач не проживає в будинку позивача і не з`являється за місцем реєстрації. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника нерухомого майна, з боку відповідача, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. Виходячи з положень ч.2, ч.4, ч.6 ст.19, ст.176, ст.274 ЦПК України, ухвалою суду від 17.02.2021 р. було вирішено питання про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням дати судового засідання. Позивач до початку судового засідання подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, зазначивши, що підтримує позовні вимоги з підстав, викладених в позові, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання двічі не з`явився, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи в порядку ч.ч.7, 11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов та (або) заяв з приводу питань, які б перешкоджали розгляду справи по суті, - не надав. Представник третьої особи до початку судового засідання подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Наведені обставини відповідно до ст.280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що судом було постановлено відповідну ухвалу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . Цей факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 08 вересня 1998 року, виданим Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області на підставі розпорядження голови райдержадміністрації №658 від 4 вересня 1998 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.02.2018 року, індексний номер 113280991, а також технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 14 грудня 2017 року. Відомостями довідки виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 10 лютого 2021 року №06/72 підтверджується наявність реєстрації [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , в якій також зазначено, що [PERSON] не проживає за цією адресою з 2013 року до даного часу. Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідач не має. Доказів про поважність причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, а також доказів існування у нього намірів продовжити користуватись приміщенням, яке належать позивачу, в матеріалах справи немає. Таким чином, поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки (один рік) з матеріалів справи не вбачається. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до статті 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому суд враховує положення частин першої та другої статті 29 ЦК України, якими встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як випливає з пояснень позивача, які матеріалами справи не спростовуються, відповідач вільно обрав інше місце проживання та спірним житлом не користується більше одного року. Крім того, відповідач не є членом сім`ї власника квартири. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивачу. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved