Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, згідно якого просив стягнути з Відповідача суму основного боргу в розмірі 4000,00 грн., суму процентів 3480,00 грн., що разом складає 7 480,00 грн. В ході розгляду справи, [PERSON] збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 4000,00 грн. - основного боргу, 6280,00 грн.- суму процентів, 4000,00 грн. - моральної шкоди та суму витрат на юридичну допомогу в розмірі 1500,00 грн., що разом складає 15 780 грн. 00 коп. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 25.10.2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики на суму 4000,00 грн. про що Відповідачем власноручно було складено розписку. Відповідач отримав кошти 25.10.2013 року, зі строком повернення до 30.10.2013 року. Однак, станом на 27.01.2014 року Відповідач своїх зобов'язань щодо повернення коштів не виконує, а тому Позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази зібрані в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики (боргова розписка). Відповідно до умов вказаного Договору в порядку та на умовах визначених у ньому Позикодавець надає позичальникові грошові кошти (позику) в сумі 4000,00 (чотири тисячі) грн., а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю в повному розмірі всю суму позики (грошові кошти у такій самій сумі) у визначений даним Договором строк, а саме до 31 жовтня 2013 року. Підтвердженням передачі коштів є розписка Позикодавця про отримання коштів від Позичальника (а.с. 3). Договором передбачено, що сторони домовилися про те, що у випадку несвоєчасного повернення коштів, Позичальник сплачує Позикодавцю борг, а також, пеню в розмірі одного відсотка від вчасно неповернутої суми за кожен пропущений день. Як вбачається з розписки, Позикодавець передав всю суму позики Позичальникові. Станом на 07 квітня 2014 року Відповідач не виконав свої зобов'язання відповідно до умов Договору про надання позики від 25 жовтня 2013 року, а саме: не повернув за позику в розмірі 4000,00 (чотири тисячі) грн. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України на позичальника покладається обов'язок повернення позикодавцю позики у такій же сумі грошових коштів, які були передані позичальнику позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені укладеним договором. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що Відповідач позичив у Позивача кошти в розмірі 4000,00 (чотири тисячі) грн., відповідно до розписки, з кінцевим строком повернення 31 жовтня 2013 року, свої зобов'язання щодо повернення коштів у встановлені терміни Відповідач не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення коштів в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1049 ЦК України, Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із розписки (а.с. 3), сторони домовились, що Позичальник в разі несвоєчасного повернення боргу сплачує пеню в розмірі одного відсотка від вчасно неповернутої суми за кожен пропущений день. Таким чином, вимога Позивача про стягнення з Відповідача 6280 грн. 00 коп. пені підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, згідно до положень ст. 1167 ЦК України. Позивач просить суд стягнути з Відповідача на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 4000,00 грн., внаслідок не виконання Відповідачем свого зобов'язання за договором поруки, оскільки, Позивач є інвалідом другої групи, потребує постійного уходу, також постійного уходу потребує й мати Позивача, яка також є інвалідом другої групи, і знаходиться на його утриманні. Не повернення коштів вчасно стало причиною шукання коштів для придбання ліків, що спровокувало душевні страждання. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 1000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вимога Позивача про стягнення з Відповідача 1500,00 грн. витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки не надано належних доказів на підтвердження даної обставини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з Відповідача на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп., які сплачено Позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного та

Outcome: partial