Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

У лютому 2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (далі по тексту - ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції в загальному розмірі 130455,23 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Як власник квартири і споживач житлово-комунальних послуг відповідач зобов`язаний брати участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території та в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» здійснює експлуатацію будинку [ADDRESS] . Внаслідок несплати вартості житлово-комунальних послуг за період з 17.05.2012 по 01.01.2018 у відповідача утворився борг в сумі 80 918,05 грн. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової в сумі 42 439,92 грн. та трьох процентів річних в сумі 7 097,26 грн. Ухвалою від 13.03.2018 суд відкрив провадження у даній справі та вирішив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.12.2018 суд ухвалив у даній справі заочне рішення, яким задовольнив позов у повному обсязі. 24.06.2019 суд постановив ухвалу про скасування заочного рішення та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав пославшись на те, що всупереч вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про сплату житлово-комунальних послуг між сторонами не укладався, і до кінця 2018 р. позивач не направляв відповідачу платіжні документи для оплати та вимогу про сплату боргу відповідно до ст. 530 ЦК України. За міркуванням представника відповідача наведені обставини свідчать про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог, в тому числі і в частині сум, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України. Також представник підтримав раніше подану відповідачем заяву про сплив позовної давності. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» як суб`єкт господарювання приватного права, основним видом економічної діяльності якого є комплексне обслуговування об`єктів, на підставі розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 658 від 27.06.2007 здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] та надає його мешканцям житлово-комунальні послуги (а.с. 7-8, 9). Відповідно до свідоцтва на право власності від 12.11.2007 серії [NUMBER] [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] у вищевказаному будинку загальною площею 204,40 кв.м., житловою площею 108,70 кв.м. (а.с. 9), а відтак він є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою. За приписами статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до положень статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів)... За нормою статті 162 Житлового кодексу Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24.06.2004 р. № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV). Підпункти 1, 10 пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 1875-IV дають визначення житлово-комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил та визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до положень статті 20 Закону №1875-IV, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тарифи на житлово-комунальні послуги формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядком формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядком формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядком розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію, Порядком встановлення роздрібних цін на природний газ для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Тарифи на житлового-комунальні послуги, які надаються (надавались) позивачем для будинку [ADDRESS] , були затверджені в установленому законом порядку, а саме: на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації - далі - КМДА) від 23.06.2011 № 1047, від 01.08.2016 № 62819.06.2015 № 591; на опалення - розпорядженнями КМДА від 27.01.2011 № 99, від 31.05.2011 № 857, постановами НКРКП від 18.06.2014 № 757, від 17.10.2014 № 146, від 03.03.2015 № 613; на холодне водопостачання - розпорядженнями КМДА від 30.05.2011 № 858, від 27.01.2011 № 101; на гаряче водопостачання - від 27.01.2011 № 99, 101, від 31.05.2011 № 857, 858. Згідно з положеннями статей 526, 530, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З огляду на те, що зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання житлово-комунальних послуг в даному випадку на вирішення справи не впливає і не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати таких послуг (постанова Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі №6-59цс13). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що з травня 2012 р. відповідач не здійснює оплату вартості наданих йому послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а також послуг з централізованого опалення (надавались позивачем до квітня 2015 р.) та постачання холодної і гарячої води (нараховані за два місяці - у вересні 2013 р. та у червні 2014 р.), внаслідок чого станом на 01.01.2018 виникла заборгованість в загальному розмірі 80 918,05 грн. (а.с. 5-6). Посилаючись на те, що [PERSON] добровільно не виконує зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» просить стягнути заборгованість у примусовому порядку. Водночас відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності, сплив якої відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Даючи оцінку доводам представника відповідача про сплив позовної давності, суд виходить з наступного. За приписом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). За правилом, встановленим статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заборгованість, яку просить стягнути позивач, виникла в період з 01.05.2012 по 31.12.2017, а позов поданий 21.02.2018, тобто більш ніж через 3 роки від моменту виникнення права на позов. Отже враховуючи подання даного позову з пропущенням строків позовної давності щодо частини позовних вимог та не надання позивачем доказів поважності причин їх пропущення, суд застосовує позовну давність і визнає обґрунтованими вимоги про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг, який утворився за період з 01.02.2015 по 31.12.2017, що згідно розрахунку становить 37 380,82 грн. (90 918,05 грн. - 43 537,23 грн.). Вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних ґрунтуються на приписах частини 2 статті 625 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За змістом положень статей 19, 21, 32 Закону № 1875-IV позивач зобов`язаний щомісяця розраховувати розмір плати за надані житлово-комунальні послуги та надавати платіжний документ споживачу для сплати. За загальним правилом, встановленим частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували виконання ним вимог закону щодо виставлення відповідачу рахунків на сплату житлово-комунальних послуг. Позивачем також не доведено, що до моменту звернення до суду з даним позовом він як кредитор вимагав від відповідача виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на вищевикладене, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та відмовляє у позові в цій частині у зв`язку з недоведеністю вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальний розмір заявлених позивачем вимог становив 130 455,23 грн. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 1 762 грн. Оскільки позов задоволений на 37 380,82 грн., тобто на 29%, на відповідача слід покласти 29% понесених позивачем судових витрат, що становить 510,98 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial