Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому уточнивши та збільшивши позовні вимоги, остаточно просила: - визнати недійсним заповіт серії АЕІ №851731, виданий 08.02.2002 року [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л.В., за реєстровим №170; - скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВВА №838530, видане 02.02.2004 року державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л.В. спадкоємцю [PERSON] на земельну ділянку (пай) [NUMBER] площею 5,05 га, в межах згідно з планом, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бобринецької міської ради, за реєстровим №42; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 11.07.2005 року Бобринецькою районною державною адміністрацією [PERSON] на земельну ділянку [NUMBER] площею 5,05 га, кадастровий номер [NUMBER], передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бобринецької міської ради Кіровоградської області; - визнати недійсним договір оренди землі від 01.08.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] із скасуванням його державної реєстрації; - стягнути з відповідача судові витрати, а саме сплачений судовий збір в сумі 3171,60 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 8000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на земельну ділянку (пай) [NUMBER] площею 5,05 га, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бобринецької міської ради і належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 29.03.2002 року Бобринецькою райдержадміністрацією. Вказує, що 17.10.2016 року зверталася до Бобринецького районного суду Кіровоградської області із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка, однак рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області їй було відмовлено, оскільки обрала невірний спосіб захисту. Під час розгляду вказаної справи дізналась про заповіт, який був складений її чоловіком [PERSON] [INFO] у Бобринецькій ЦРЛ, практично за 12 днів до смерті. Позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки внаслідок дегенеративної хвороби нервової системи (алкогольна), [PERSON] на час посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними. Також позивач вказує, що на час відкриття спадщини була непрацездатною і відповідно до вимог ст.535 ЦК УРСР мала право на обов'язкову частку незалежно від змісту заповіту, а саме не менше двох третин частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом, а тому нотаріус незаконно усунув її від спадкування. Посилаючись на викладені вище обставини, просить вказаний заповіт визнати недійсним, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, визнати недійсним державний акт та договір оренди землі. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.02.2018 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів та витребувано докази (а.с.27-29). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.02.2018 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу строк для виправлення недоліків позову (а.с.30-31). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13.03.2018 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.48-49). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.03.2018 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів та витребувано докази (а.с.62-63). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11.05.2018 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів та витребувано докази (а.с.89-90). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11.05.2018 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження у справі (а.с.94-96). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.08.2018 року поновлено провадження у справі (а.с.137). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.09.2018 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] (а.с.168-169). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.09.2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] (а.с.191-192). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.210-211). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказавши, що позивач автоматично прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], оскільки була непрацездатною та мала право на обов'язкову частку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні, вказавши, що позивач не надала доказів вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] На обґрунтування безпідставності позову також посилався на пропущення позивачем строку позовної давності, про що подав відповідну заяву, вказавши, що спірні правочини вчинено у 2004-2005 році, а тому строк позовної давності розпочався з дня вчинення правочинів. Оскільки позивачем не надано до суду обґрунтувань щодо поновлення вказано строку, а отже строк для звернення до суду сплинув. Відзив на позовну заяву не подав. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] у м. Бобринець Бобринецького району Кіровоградської області помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 20.02.2002 року (а.с.10). Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 5,05 га, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Бобринецької міської ради, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Бобринецькою райдержадміністрацією 29.03.2002 року (а.с.11). З копій свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 07.09.2012 року (а.с.8) та рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 09.08.2013 року у справі №383/1233/13 (а.с.9) встановлено, що померлий [PERSON] є чоловіком позивача. Згідно копії заповіту від 08.02.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №170, [PERSON], що мешкає в [ADDRESS], на випадок своєї смерті належне йому право на земельну частку (пай) згідно сертифікату [NUMBER], виданого Бобринецькою райдержадміністрацією 03.10.1997 року за №628, як члену КСП ім. ХХ з'їзду та належний йому майновий пай члена СВК «Бобринець» або виділену на підставі зазначених прав в натурі земельну ділянку та майно заповів [PERSON] (а.с.12). Згідно висновку судово-психіатричного експерта №254 від 29.06.2018 року встановлено, що [PERSON] під час складання заповіту 08.02.2002 року страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни з тяжким делірієм (згідно МКХ-10. F-10.43). За своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та розумно керувати ними (а.с.133-134). Оскільки оспорюваний заповіт було складено 08.02.2002 року, а спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO], тобто, до набрання чинності ЦК України, то при вирішенні питання щодо визнання заповіту недійсним слід застосовувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року (п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України). Згідно з ч.1 ст.48 ЦК УРСР в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК УРСР в редакції 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Згідно з вимогами ч.1 ст.59 ЦК УРСР в редакції 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею ст. 525 цього кодексу також передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно із вимогами ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ч.2 ст.545 ЦК УРСР в редакції 1963 року, якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Зміст частини 1 ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно ст.553 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). ЦК УРСР в редакції 1963 року не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON], яка була розпочата 24.07.2002 року Бобринецькою державною нотаріальною конторою за заявою спадкоємця [PERSON], останній прийняв спадщину після смерті [PERSON] за заповітом (а.с.105-125). Про те, що [PERSON] оформив свої спадкові права та став спадкоємцем майна після смерті [PERSON], згідно заповіту останнього від 08.02.2002 року, свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВВА №838530, видане 02.02.2004 року державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л.В., за реєстровим №42, на земельну ділянку площею 5,05 га, в межах згідно з планом, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бобринецької міської ради і належить спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого Бобринецькою райдержадміністрацією 29.03.2002 року (а.с.13). Також, на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] 11.07.2005 року Бобринецькою районною державною адміністрацією був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], на земельну ділянку площею 5,05 га, кадастровий номер [NUMBER], передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бобринецької міської ради, ділянка [NUMBER] (а.с.153). Вказану земельну ділянку [PERSON] передав в оренду [PERSON] за договором оренди земельної ділянки від 01.08.2018 року, зареєстрованим державним реєстратором Новоградівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області 01.08.2018 року, номер запису про інше речове право 27359012 (а.с.163-165, 166). Постановою державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. від 20.09.2016 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON], оскільки остання в нотаріальну контору на протязі шести місяців з дня смерті спадкодавця не зверталася та доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не надала (а.с.117). Разом з тим, відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання сторони позивача на те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном спадковим майном, в тому числі шляхом фактичного проживання зі спадкодавцем, оскільки на момент смерті [PERSON] проживала разом з ним є необґрунтованими, оскільки цей факт не доведений жодним належним та допустимим доказом у справі. Що стосується доводів представників позивача про те, що позивач автоматично прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини була непрацездатною і мала право на обов'язкову частку незалежно від змісту заповіту, то суд також вважає їх безпідставними виходячи з наступного. Згідно ст.535 ЦК УРСР в редакції 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку. Питання реалізації даного права належить особі, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, шляхом подання заяви в нотаріальну контору щодо видачі їй свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] заяву про видачу їй свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її чоловіка [PERSON], в нотаріальну контору не подавала, а отже підтвердила своє небажання отримати право на таку, тобто відмовилась від оформлення обов'язкової частки. Оскільки стороною позивача не надано належних доказів того, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини [PERSON] вчинила дії, передбачені ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, та не подала до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що [PERSON] спадщину після смерті чоловіка [PERSON] не прийняла. Відповідно не відноситься до кола спадкоємців [PERSON], а тому в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити, оскільки право позивача у цьому випадку не є порушеним. Сам по собі висновок судово-психіатричного експерта №254 від 29.06.2018 року правового значення для вирішення справи не має, оскільки не впливає на права позивача, яка не довела своє право на спадкування після смерті [PERSON] У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним, суд з тих самих підстав відмовляє також у задоволенні похідних вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору оренди від 01.08.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасування його державної реєстрації, то в цій частині позов задоволенню також не підлягає, оскільки остання не є стороною спірного договору та за даним правочином у неї не виникло будь-яких прав та обов'язків перед відповідачем, також нею не доведено тих обставин, що спірний договір порушує її права. Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд враховує, що згідно зі ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ст. 257 ЦК України в редакції 2003 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Статтею 76 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ч.1 ст. 261 ЦК України в редакції 2003 року встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушене право. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 80 ЦК УРСР в редакції 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні. У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності. Отже, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов є необґрунтований, а порушення прав позивача не доведено, тому вони не підлягають захисту. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України). Згідно ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на наведенні вище положення, а також на те, що в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено повністю, судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 3171,60 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed