Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У лютому 2014 року позивач ПАТ КБ «Приват Банк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій, посилаючись на положення ст.ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 15361,93 грн. за кредитним договором №б/н від 27.06.2006 року, та судові витрати. Позов\~обґрунтовується тим, що відповідно укладеного договору б/н від\~27.06.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі\~\~4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, а саме несвоєчасно сплачував банку кошти на погашення кредиту та відсотків, у звязку з чим у нього станом на 27.01.2014 року утворилась\~заборгованість в розмірі 19261,80 грн., яка складається з: 3016,00 грн. - заборгованості за кредитом; 16245,80 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом. Судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 21 лютого 2008 року з\~\~[PERSON] стягнуто заборгованість за вказаним кредитом у розмірі 5107,58 грн. Таким чином, за відрахуванням зазначеної суми заборгованість відповідача складає 15361,93 грн., а саме: 14154,22 грн. - сума заборгованості, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:\~\~500,00 грн. штраф (фіксована частина); 707,71 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязань і заборгованість за договором не погашає, що порушує права позивача. Беручи до уваги викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 15361,93 грн. та судові витрати. 06.02.2014 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву залишено без руху (а.с.18 т.1). 14.02.2014 року ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с.24 т.1). 17.04.2014 року заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору №б/н від 27.06.2006 року заборгованість в сумі 15361,93 грн.; вирішено питання про судові витрати (а.с.35-36 т.1). 12.08.2016 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області відмовлено у прийнятті апеляційної скарги [PERSON] на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17.04.2014 року, оскільки відповідачем не дотримано процедури перегляду заочного рішення (а.с.54 т.1). 25.08.2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду залишено без руху у звязку з несплатою судового збору та не зазначенням причин пропуску процесуального строку звернення із заявою (а.с.67 т.1). 07.10.2016 року ухвалою суду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17.04.2014 року залишено без задоволення (а.с.86 т.1). 21.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області апеляційну скаргу [PERSON] відхилено; заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17 квітня 2014 року залишено без змін (а.с.146-149 т.1). 12.04.2018 року постановою Верховного Суду заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17.04.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21.11.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.212-216 т.1). 23.05.2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави зазначену цивільну справу прийнято до провадження судді Шевської О.І. (а.с.219 т.1). 10.08.2018\~року відповідач\~[PERSON]\~подав до\~суду письмовий\~відзив на\~позовну заяву\~АТ КБ\~«Приватбанку» про\~стягнення заборгованості,\~у якому\~заперечував проти\~позову з\~тих підстав,\~що ані\~кредитного договору\~б/н\~від 27.06.2006\~року,\~ані будь-яких\~інших договорів\~з ПАТ\~КБ «Приватбанк»\~він ніколи\~не укладав\~та особисто\~не підписував,\~заяву про\~надання кредиту\~не складав,\~персональні документи\~своїм підписом\~не завіряв,\~а також\~свій підпис\~про отримання\~кредитної картки\~не ставив.\~Причини появи\~вищевказаного кредитного\~договору йому\~невідомі,\~хто підробив\~його підписи\~та вчинив\~зазначені шахрайські\~дії невідомо.\~Крім того,\~в заяві\~про надання\~кредиту невірно\~вказані його\~особисті анкетні\~дані,\~зокрема,\~роки проживання\~за адресою,\~кількість дітей,\~посада та\~інше. Про наявність, на його думку, сфальсифікованого договору від 27.06.2006 року [PERSON] не знав, ніякої переписки між ним та банком не було, жодних телефонних дзвінків та СМС-повідомлень з ПАТ КБ «Приватбанк» не отримував, також не було отримано, як позовної заяви від банку, так і викликів до суду. Про існування нібито претензій з боку ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] випадково дізнався в лютому 2008 року, отримавши копію судового наказу. У звязку з цим направив до суду заяву про помилковість цього наказу і повну свою непричетність до цивільно-правових відносин з ПАТ КБ «Приватбанк». Після цього до 2014 року його ніхто не турбував, поки «Приватбанк» без його згоди і попередження самостійно на власний розсуд не списав із зарплатної картки грошові кошти розмірі 2100,00 грн. у рахунок погашення неіснуючої заборгованості. Крім того, вказує, що про судові засідання, які відбулись у 2014 році, йому ніяким чином відомо не було. Стверджує, що не укладав з позивачем кредитний договір, а тому він є нікчемним і згідно з законом не підлягає оспорюванню. Отже, посилаючись на свою повну непричетність до укладання договору від 27.06.2006 року просив суд визнати цей договір незаконним і сфальсифікованим (а.с.230-231 т.1). 16.08.2018 року представником ПАТ КБ «Приватбанк» подано до суду відповідь на відзив, у якому вважав заперечення відповідача безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до укладеного договору № б/н від 27.06.2006 року [PERSON] отримав кредит на визначених сторонами умовах. Підписання вказаного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Зазначає, що судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 21.02.2008 року з [PERSON] стягнуто заборгованість по кредитному договору, на сьогоднішній день даний судовий наказ не скасований, таким чином, боржник визнав факт укладення кредитного договору та заборгованості по ньому. При цьому позивач вважає відомості та обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх заперечень, недостовірними. Так, в своєму відзиві відповідач зазначає, що йому стало відомо про існування кредитного договору в 2008 році, коли він отримав копію судового наказу, водночас, в провадженні суду з 2016 року знаходиться його позов про визнання договору про надання кредиту незаконним нікчемним, у якому зазначені інші обставини, окрім того, ним додано до позовної заяви переписку з банком 2014-2015 років, хоча у відзиві зазначав, що ніякої переписки між ним та банком не велося. В свою чергу, доводи відзиву не спростовують обставин, викладених у позовній заяві банку, оскільки відповідач отримав платіжну картку з відкриттям карткового рахунку на своє імя, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, під час розгляду цієї справи було встановлено та вбачається з розрахунку заборгованості, що [PERSON] періодично погашав кредитну заборгованість, останнє погашення заборгованості по відсоткам відбулося 29.04.2011 року, що свідчить про визнання ним боргу. Щодо посилань [PERSON] на нібито недостовірність інформації, яка міститься в заяві позичальника (кредитному договорі), то ця інформація надається та заповнюється самим позичальником. При укладенні кредитного договору між сторонами досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується їх особистими підписами, а також даний договір укладався сторонами добровільно, на підставі власного волевиявлення, без застосування з боку банку будь-якого впливу та тиску (а.с.241-243 т.1). На підставі розпорядження керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2739 від 21.11.2018 року цивільну справу №554/1491/14-ц у звязку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 21.11.2018 року передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В. (а.с.8,9 т.3). 22.11.2018 року ухвалою суду справу прийнято до провадження судді (а.с.10-11 т.3). Згідно з поданою у грудні 2016 року позовної заяви [PERSON] просить визнати кредитний договір б/н від 27.06.2006 року, укладений з ПАТ КБ «ПриватБанк», нікчемним, так як його незаконність визначено у чинному законодавстві; застосувати наслідки нікчемності правочину на момент вчинення незаконних дій відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача зняті із картки грошові кошти у розмірі 774,00 грн. та 1422 грн. 08 коп. на виконання зобовязання за нікчемним правочином (а.с.2-5 т.2). 13.12.2016 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.18 т.2). Представником ПАТ КБ «Приват банк» під час розгляду даної справи подано письмові заперечення проти позову, у яких позовні вимоги про визнання кредитного договору нікчемним вважав безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що при видачі кредиту сторонам була надана повна інформація про умови кредитування, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення тощо. Крім того, беручи до уваги те, що [PERSON] стало відомо про кредитні правовідносини як мінімум в березні 2008 року - від моменту звернення із заявою про скасування судового наказу, тому вважає, що дана позовна заява подана [PERSON] з пропущенням строку позовної давності, на підставі чого просить застосувати відповідні правові наслідки та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. (а.с.36-39 т.2). Згідно з розпорядженням керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2787 від 22.11.2018 року цивільну справу №554/10336/16-ц у звязку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 22.11.2018 року передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В. (а.с.138-139 т.2). 22.11.2018 року ухвалою суду справу прийнято до провадження судді (а.с.140-141 т.2). 24.01.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави обєднано в одне провадження цивільну справу №554/1491/14-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та цивільну справу №554/10336/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору про надання кредиту від 27.06.2006 року нікчемним, присвоєно справі єдиний номер провадження 2/554/334/2019 (а.с.26). В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві документах по суті справи. Позовні вимоги про визнання договору про надання кредиту нікчемним не визнав, заперечував проти задоволення вказаного позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити за необґрунтованістю. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог про стягнення заборгованості, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях, та надані під час розгляду справи пояснення. [PERSON] зазначив, що жодного кредитного договору з ПАТ КБ «Приват Банк» не укладав і кредитних коштів не отримував, а про існування нібито укладеного кредитного договору та наявність кредитної заборгованості дізнався лише з отриманням судового наказу про стягнення заборгованості. Вважав позов безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, підтримав позовні вимоги щодо визнання кредитного договору з ПАТ КБ «Приватбанк» від 27.06.2006 року нікчемним та просив задовольнити вказані вимоги. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку доказам, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.1\~ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ч.1\~ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що\~відповідно до укладеного договору від\~27.06.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі\~\~4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8 т.1). Відповідно\~до\~п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін (а.с.11 т.1). Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Із наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив умови даного договору, не вносив своєчасно кошти на погашення кредитів, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість, яка станом на 27.01.2014 року нарахована у сумі 19261,80 грн. і складається з: 3016,00 грн. - заборгованість за кредитом; 16245,80 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с.5-7 т.1). Судом також встановлено, що банк звертався раніше до суду із заявою до боржника в порядку наказного провадження та судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 21 лютого 2008 року по цивільній справі №2-н-696/08 з\~\~[PERSON] стягнуто заборгованість за вказаним кредитом у розмірі 5107,58 грн. Зазначений судовий наказ набрав законної сили 14.05.2008 року (а.с.4 т.1). За змістом ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення. Таким чином, позивач вказує, що заборгованість відповідача, враховуючи вже стягнуті за судовим наказом кошти складає 15361,93 грн., а саме:\~\~14154,22 грн. - сума заборгованості, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 707,71 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 5-7 т.1). Між тим, кредитний договір між сторонами розірваний не був, однак з відповідача 21.02.2008 року стягнута заборгованість за договором в повному розмірі відповідно до вимог заяви стягувача, а саме 5107,58 грн. Станом на 2008 р. заборгованість в судовому порядку була стягнута в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з новою позовною заявою банк ставить питання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом, а також штрафи (фіксована частина та процентна складова) за період з часу винесення судового наказу (21.02.2008 року) по час нового звернення до суду та станом на 27.01.2014 року за кредитним договором від 27.06.2006 року у розмірі 15361,93 грн., тобто без врахування суми 5107,58 грн., яка була стягнута за судовим наказом. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом частини першої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою\~статті 598 ЦК України\~зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статей 629, 525, 612\~ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.\~ Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Вказаний правовий висновок викладено у постанові [PERSON] Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №\~310/11534/13-ц, провадження № 154цс18. Отже, позивач АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 21.02.2008 року (а.с.4 т.1). Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Ці висновки узгоджуються з позицією [PERSON] Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Беручи до уваги, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувшись до суду в 2008 році у наказному провадженні з вимогою про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 5107,58 грн., суд дійшов до висновку, що таким чином банк змінив строк виконання основного зобов'язання. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», так як позивачем вибраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до ст.16 ЦК України, оскільки згідно з судовим наказом з відповідача була стягнута в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками на той час. Суд звертає увагу на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей\~526,\~599 ЦК України.\~\~ Також суд не вбачає правових підстав і для задоволення позову [PERSON] до АТ КБ «Приват Банк» про визнання кредитного договору б/н від 27.06.2006 року нікчемним, зважаючи на те, що підстави недійсності передбачені\~ст.215 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Договори, як один із видів правочинів, можуть бути нікчемними, оспорюваними та недійсними. Недійсним може визнаватись тільки укладений правочин. Неукладений договір (правочин), не породжує та не створює для його сторін та інших субєктів, ніяких правовідносин, тобто прав та обовязків. Оскільки, [PERSON] не посилається на підстави, що передбачені законом, які вказують на недійсність оспорюваного ним договору, а посилається тільки на те, що цей договір між ним та банком не укладався, а також беручи до уваги, що надані матеріали не містять достатніх обґрунтувань цього твердження, у звязку з цим відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, [PERSON], заперечуючи щодо доводів представника ПАТ КБ «ПриватБанк», посилався на те, що він не підписував заяву про отримання кредитних коштів, погашення заборгованості здійснювалося позивачем без його згоди шляхом списання коштів із його зарплатної картки. Анкетні дані, що вказані у заяві, відрізняються від його справжніх даних, підписи у договорі відрізняються від справжнього. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів та прокуратури із відповідними заявами про вчинення злочину (а.с.108-109, 110, 141-142, 175-176, 178, 179, 180-182 т.1). [PERSON] місцевої прокуратури від 24.09.2018 року за №126-16274-18 за результатами звернення [PERSON] до правоохоронних органів останньому повідомлено, що 21.09.2018 року за №42018171010000274 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.128 т.2). Відповідно до наданої суду копії витягу з ЄРДР вбачається, що у фабулі вказаного кримінального провадження зазначено про те, що невідомі особи у 2006 році шахрайським шляхом заволоділи коштами у сумі 2196,08 грн., які належать [PERSON] (а.с.129 т.2). Крім того, за фактом звернення [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» щодо не оформлення між ним та банком кредитного договору листом від 22.12.2014 року повідомлено клієнта про те, що такі обставини не знайшли свого підтвердження (а.с.245 т.1, а.с.14 т.2). Також [PERSON] звертався до [PERSON] ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою від 19.03.2015 року з приводу підстав зняття коштів у загальному розмірі 2196,08 грн. з його рахунків, а саме з картки №4627081731861014 774,00 грн. та з картки №5168742068588296 1422,08 грн. (а.с.13 т.2). Щодо підстав примусового списання коштів із зарплатних карток [PERSON], то ПАТ КБ «Приватбанк» було надано відповідь від 03.04.2015 року, згідно з якої повідомлено, що кредитні зобовязання [PERSON] не були виконані в повному обсязі, факт несанкціонованого списання не знайшов свого підтвердження, нарахування та списання здійснені банком відповідно до умов договірних зобовязань з посиланням на укладений договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку (а.с.246, 247-249, 250 т.1, а.с.15-16 т.2). З аналогічних звернень [PERSON] щодо не укладення кредитного договору банком також надавались відповіді, зокрема, листом від 02.03.2018 року (а.с.93-94 95-96, 97-98 т.2). Проте, як вбачається з матеріалів справи, судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 21.02.2008 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість в сумі 5107,58 грн. за зазначеним кредитним договором. Даний судовий наказ набрав чинності 14.05.2008 року та до теперішнього часу є чинним. Ці обставини додатково свідчать про те, що між сторонами існують зобов'язання за кредитним договором. Як доказ щодо оскарження відповідач подав до суду копію заяви від 03.03.2008 року, у якій зазначив, що судовий наказ він отримав 28.02.2008 року, з ним був не згоден, оскільки відомості, викладені в заяві ПАТ КБ «Приватбанк» вважав надуманими, окрім того, не був попереджений про місце і час слухання справи, переписка між ним та кредитором щодо погашення заборгованості не велась, із визначеною банком заборгованістю не згоден, а тому просив скасувати виданий судовий наказ (а.с.237 т.1, а.с.12 т.2). Однак, станом на час розгляду даної справи, будь-які відомості щодо скасування судового наказу від 21.02.2008 року в передбаченому законом порядку у суду відсутні. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] періодично погашав кредитну заборгованість (а.с.6-7, 130-134 т.1). Статтями\~81,\~89 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо договірних відносин сторін слід зазначити про таке. Відповідно до\~ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.2\~ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами\~ст.203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину на його вчинення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1\~ст.626 ЦК України\~встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1\~ст.638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пунктом 1\~ст.1055 ЦК України\~встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що 27.06.2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н від 27.06.2006 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Даний договір укладений у належній формі, сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов, разом із тим, [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршення його становища як споживача кредитних послуг. Факт умисних дій ПАТ КБ «Приватбанк» або іншої особи під час укладення договору, спрямованих на введення в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, судом не встановлено. Суд звертає увагу на те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених\~законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Доводи та посилання [PERSON] щодо не укладення кредитного договору та не отримання коштів не можуть братися судом до уваги та спростовуються наданими ПАТ КБ «Приватбанк» доказами у їх сукупності. Крім того, суд вважає, що факт наявності чинного судового рішення про стягнення заборгованості з відповідача за спірним кредитним договором, не оскарження його останнім у встановленому процесуальному порядку відповідно до вимог, які визначені ЦПК України, свідчить про те, що [PERSON] мав вільне волевиявлення на укладання договору, а тому між сторонами виникли зобов'язання за кредитним договором. За таких обставин, дії [PERSON] слід розцінювати як намагання уникнути відповідальності за невиконання зобов'язання, при цьому між ним і вибраним способом захисту свої прав, відсутній послідовний логічний зв'язок. Доводи та твердження представника ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині є обґрунтованими, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, з урахуванням викладеного, оцінюючи наявні по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку у їх сукупності, суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Що стосується заяви представника АТ КБ «Приватбанк» про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON], то суд зазначає про таке. Відповідно до ст.256\~ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 267\~ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує те, що оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, у звязку з цим судові витрати за рахунок відповідача не компенсуються.\~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed