Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування доводів зазначив, що відповідно до наказу від 7 листопаду 215 року Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (далі - Донецький НДЕКЦ) він працює на посаді головного судового експерта сектору криміналістичних досліджень транспортних засобів в реєстраційний документів, що їх супроводжують, відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності. Наказом від 12.02.2018р він був переведений на посаду головного судового експерта сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу автомеханічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів. За час роботи він не мав ніяких дисциплінарних стягнень та нарікань по роботі. Наказом відповідача № 32 о/с від 12.04.2019р. він був звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач вважав, що вказаний наказ є протиправним, а тому таким, що необхідно скасувати, а його поновити на попередній роботі з наступних підстав. Так, дійсно, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України можливо звільнення із займаної посади працівника за згодою сторін. Але угода сторін може бути підставою для припинення як строкових трудових договорів, так і трудових договорів, укладених на певний строк з ініціативи працівника тільки за наявності поважних причин, передбачених чт.39 і ч.1 ст.38 КЗпП України. Крім цього, вважав, що вказана домовленість може бути скасована будь-якої із сторін до настання обумовленої дати розірвання трудового договору шляхом відкликання своєї згоди, якщо спеціальне застереження про неможливість зробити це не було включене до тексту трудового договору при прийомі на роботу. У нього не було підстав для розірвання трудового договору з відповідачем, передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України, та п.1 ст.39 КЗпП України. Заяву про звільнення він написав 08.04.2019р. під тиском емоційного конфлікту з керівництвом суто по виробничим справам, але після заспокоєння він одразу ж 09.04.2019р. написав заяву про відкликання вказаної заяви про звільнення, яка була направлена поштовим відправленням 10.04.2019р., яка надійшла до відповідача 16.04.2019р. Вважав, що при таких обставинах між ним та відповідачем не відбулась згода про його звільнення із займаної посади, тому відповідач не мав права видавати наказ про звільнення. Після отримання його заяви відповідач мав би скасувати наказ про звільнення з підстав невідповідності його п.1 ст.36 КЗпП України також з тих підстав, що він знаходився на час звільнення на лікарняному з 10.04.2019р по 27.12.2019р. Після отримання його заяви про відкликання заяви про звільнення відповідач листом від 19.04.219р. сповістив його про розгляд заяви згідно Закону України «Про звернення громадян. Просив вважати поважними причини пропуску строку для подачі позовної заяви до суду і поновити його, визнати протиправним та скасувати наказ Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 32 о/с від 12.04.2019р. та поновити його на попередньому місці роботи на посаді головного судового експерта сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1-3, 17). У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав з наступних підстав. 08.04.2019р. до директора Донецького НДЕКЦ із заявою про звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України звернувся головний судовий експерт сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів та реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу автотехнічних досліджень і криміналістичного дослідження транспортних засобів Донецького НДЕКЦ [PERSON] , в якій вказав дату звільнення 22.04.2019р. Між працівником [PERSON] та Донецьким НДЕКЦ була досягнута згода щодо його звільнення. 12.04.2019р. був виданий наказ Донецького НДЕКЦ № 32 о/с про звільнення [PERSON] 22.04.2019р. за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. 16.04.2019р. до Донецького НДЕКЦ надійшла заява від позивача з проханням вважати раніше надану ним заяву від 08.04.2019р. про звільнення недійсною з проханням зареєструвати нову заяву і надіслати копію на його адресу. Враховуючи, що скасувати свою заяву працівник може тільки у випадку згоди на це роботодавця, а роботодавець не надав згоди на анулювання попередньої домовленості, наказ про звільнення [PERSON] скасований не був. 19.04.2019р. телефоном [PERSON] нагадано про звільнення 22.04.2019р. та необхідності прибути до сектору кадрового забезпечення Донецького НДЕКЦ у вказаний день для повного розрахунку, на що останній дав згоду, але у встановлений строк не з`явився. 22.04.2019р. [PERSON] направлено листа з повідомленням про необхідність з`явитися до Донецького НДЕКЦ, який він отримав 03.05.2019р. Також 22.04.2019р. було здійснено повний розрахунок з позивачем. 08.10.2019р. [PERSON] прибув до Донецького НДЕКЦ, де йому була видана трудова книжка. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайоного суду у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач пропустив встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом, поважних причин для його поновлення не привів, що є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що 08.04.2019р. між працівником [PERSON] та Донецьким НДЕКЦ була досягнута домовленість про припинення трудового договору, що підтверджується заявою позивача про звільнення з роботи за згодою сторін 22.04.2019р. з резолюцією директора установи та подальшим наказом № 32 о/с, відповідач вважав, що трудовий догові між ним та [PERSON] був правомірно припинений у строк, визначений сторонами. Крім того, до Донецького НДЕКЦ 16.04.2019р. надійшла заява позивача про недійсність його заяви від 08.04.2019р. за вхідним номером Ц-3, яка розглянута керівництвом Донецького НДЕКЦ, 19.04.2019р. позивачеві була направлена відповідь про недосягнення взаємної згоди про анулювання домовленостей про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України. Склавши та підписавши заяву по звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору, а тому його доводи про те, що заяву про звільнення було написано ним під тиском, ґрунтуються виключно на припущеннях позивача. Свій підпис на заяві про звільнення позивач не оспорював. Статті 38, 39 КЗпП України регулюють порядок звільнення працівника з ініціативи працівника та власника відповідно. Натомість, звільнення позивача відбулось на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, отже ці норми на зазначені правовідносини не поширюються. Доводи позивач про те, що його було звільнено з роботи у період його тимчасової непрацездатності, є необґрунтованими, так як заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності поширюється лише на випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника. На підставі наведеного позивач просив в позові відмовити (а.с.33-36). У встановлений судом строк позивач подав відповідь на відзив, в якій послався на наявність конфліктної ситуації, що склалася між ним та керівництвом Донецького НДЕКЦ, що передувала його звільненню. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити Представник відповідача Юрасова О.В. просила в позові відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про припинення трудового договору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач отримав у секторі кадрового забезпечення Донецького НДЕКЦ копію наказу про звільнення та трудову книжку 8 жовтня 2019 року, у жовтні 2019 року звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя з позовом до Донецького НДЕКЦ про визнання протиправним та скасування наказу про поновлення на роботі, однак до відкриття провадження у справі відкликав свою позовну заяву, у зв`язку з чим ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 30.10.2019р. було постановлено ухвалу про повернення позову позивачу (а.с.43). На підставі наведеного суд приходить до висновку про те, що позивачем попущено встановлений законом строк звернення до суду за вирішенням трудового спору з поважних причин, який підлягає поновленню судом у відповідності до вимог ст.234 КЗпП України. 7 листопада 2015 року [PERSON] було прийнято на посаду головного судового експерта сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності (наказ № 1 о/с від 07.11.2015р.) (а.с.7). 12 лютого 2018 року [PERSON] було переведено на посаду головного судового експерта сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів (у зв`язку з організаційно-штатними змінами) (наказ № 6 о/с від 12.02.2018р.) (а.с.8). 8 квітня 2019 року позивач звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його з посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України 22 квітня 2019 року. Заява про звільнення містить в собі погоджувальні підписи керівних осіб відділів та резолюцію директора Донецького НДЕКЦ Радченка Д.О. «до наказу» (а.с.38). 9 квітня 2019 року [PERSON] написав заяву про визнання недійсною його заяви про звільнення за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, з проханням повернути йому копію заяви з відміткою про її отримання, яка надійшла на адресу відповідача 16 квітня 2019 року за вх. № Ц-3 (а.с.11, 12, 42, 44). Згідно відповіді Донецького НДЕКЦ від 19.04.2019р. № 19/105/1-Ц-3 на ім`я позивача його заява була зареєстрована відповідно до Закону України «Про звернення громадян» за № Ц-3, один екземпляр якої з відміткою про її отримання направлено на адресу позивача (а.с.15, 45-47). 22 квітня 2019 року [PERSON] було звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (наказ № 32 о/с від 12.04.2019р.) (а.с.8, 10, 37). Правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими і врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Частиною 5 ст.43 Конституції України та ст.5-1 КЗпП України громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення. Пунктом 1 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більші як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.7). У відповідності до п.8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Оскільки позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, але згоди про це роботодавцем дано не було, суд приходить до висновку про те, що між сторонами не було досягнуто взаємної згоди на анулювання домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін. Відповідно до положень ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Позивача було звільнено за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, отже положення про недопустимість звільнення у період тимчасової непрацездатності на нього не поширюється, оскільки останнє можливо лише у випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Суд не може погодитись з думкою позивача про те, що угода сторін може бути підставою для припинення трудових договорів з ініціативи працівника тільки за наявності поважних причин, передбачених ст.ст.39 ч с.1 ст.38 КЗпП України з тих підстав, що ці статті містять самостійні підстави для розірвання трудового договору з ініціативи працівника, тоді як звільнення позивача відбулось за угодою сторін, за якою причина припинення трудового договору між його сторонами не має значення. На підставі наведеного, суд вважає, що підстав для визнання наказу про звільнення протиправним та його скасування немає, а позивач не підлягає поновленню на роботі. У зв`язку з тим, що позивача не було поновлено на роботі, підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Відповідно до ст.43 Конституції України, ст.ст.36, 233-235 КЗпП України,

Outcome: dismissed