Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації (далі - Фонд) публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі: Банк) звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1180785грн. 65коп. (а.с.1-3 т.1). Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного між Банком та [PERSON] кредитного договору від 26 квітня 2007 року № 115/07ф (далі: кредитний договір), відповідач отримала кредит у розмірі 81180 доларів США строком до 25 квітня 2027 року із сплатою 13 відсотків річних. В зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов`язань Банк звернувся до суду, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2010 року з відповідача було стягнуто 771296грн. 72коп. заборгованості, яка складалась з заборгованості за кредитом - 76676,33 долара США, що в еквіваленті становить 746960,41грн., штраф та пеня - 18810,58 доларів США, що в еквіваленті становить 24336,31грн. Станом на 16 серпня 2016 року заборгованість складає 3181867,91грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 65808,18 доларів США, заборгованість за відсотками 59182,45 доларів США, штраф та пеня 42710,62грн. Таким чином, на думку позивача різниця не стягнутої заборгованості за кредитним договором на 16 серпня 2016 року становить 1180785грн. 65коп., з яких заборгованість за кредитом та відсотками 45314,30 доларів США, що в еквіваленті становить 1138075грн. 03коп., штраф та пеня 42710грн. 62коп., яку позивач просить стягнути з відповідача. В судове засідання представник позивача Фонду надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача надала заперечення проти позову (а.с.61-68 т.1), в яких з позовом не погодилась, вважає вимоги Фонду безпідставними та не обґрунтованими, вважає, що Фонд не довів наявність та суму боргу. В судове засідання представник позивача надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов не визнала. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між Банком та [PERSON] кредитного договору від 26 квітня 2007 року № 115/07ф, відповідач отримала кредит у розмірі 81180 доларів США строком до 25 квітня 2027 року із сплатою 13 відсотків річних. В зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов`язань Банк звернувся до суду, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2010 року з відповідача було стягнуто 771296грн. 72коп. заборгованості, яка складалась з заборгованості за кредитом - 76676,33 долара США, що в еквіваленті становить 746960,41грн., штраф та пеня - 18810,58 доларів США, що в еквіваленті становить 24336,31грн. (а.с.23 т.1) Станом на 16 серпня 2016 року заборгованість складає 3181867,91грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 65808,18 доларів США, заборгованість за відсотками 59182,45 доларів США, штраф та пеня 42710,62грн. Таким чином, на думку позивача різниця не стягнутої заборгованості за кредитним договором на 16 серпня 2016 року становить 1180785грн. 65коп., з яких заборгованість за кредитом та відсотками 45314,30 доларів США, що в еквіваленті становить 1138075грн. 03коп., штраф та пеня 42710грн. 62коп. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК). Відповідно до ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст.599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із положеннями ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, відповідно до ст.265 ЦПК України. Згідно із ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Суд враховує, що відповідно до положень пунктів 7.3 та 1.3 кредитного договору, строк дії кредитного договору пов`язаний зі строком повернення кредиту і встановлено на термін до 25 квітня 2027 року. При цьому, згідно положень пункту 2.7.2. кредитного договору, у разі порушення відповідачем умов кредитного договору та направлення йому кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту - терміном повернення кредиту вважається 7 робочих днів з дня отримання відповідачем такої вимоги. Тобто, у разі направлення кредитором відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту, строк дії кредитного договору змінюється і терміном завершення дії Кредитного договору стає 7-й робочий день з дня отримання відповідачем такої вимоги. Згідно положень пункту 1.1. кредитного договору, 26 квітня 2007 року Банком було надано кошти відповідачу у розмірі 81180 доларів США, що становило еквівалент в національній валюті по курсу НБУ 5,05грн за 1 дол. США 409959грн. 25 січня 2009 року Банком було направлено відповідачу Досудову вимогу про дострокове повернення заборгованості і усунення порушень за кредитним договором. Таким чином, 25 січня 2009 року вищевказаний кредитний договір припинив свою дію, та Банк втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором в період з 25 січня 2009 року. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У 2010 році Банк звернувся до суду для вирішення спору між ним і відповідачем з вимогами про стягнення з відповідача всієї суми кредиту та відсотків шляхом стягнення коштів, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору. Тобто, фактично, Банк звернувся до суду з вимогою стягнути борг та вимогою встановити спосіб виконання судового рішення шляхом стягнення коштів. При цьому, факт звернення Банку до суду з вимогою про дострокове повернення кредиту додатково свідчить про те, що після звернення з такою вимогою кредитний договір в цій частині припинив свою дію. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. 08 листопада 2010 року Приморським районним судом міста Одеси, за цим позовом у справі № 12-7996/10, було вирішено цей спір щодо всіх боргових зобов`язань за кредитним договором та стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість у вигляді всього тіла кредиту та всіх відсотків за кредитом шляхом стягнення коштів. Зазначене рішення вже набрало законної сили і зазначені правовідносини перейшли в площину виконання судового рішення. Таким чином, ухвалення судового рішення про дострокове стягнення кредиту та відсотків в повному обсязі за кредитним договором припинило дію кредитного договору в цій частини та позбавило позивача можливості подальшого нарахування та стягнення процентів за кредитним договором. Однак, в листопаді 2016 року Фонд знову звернувся до суду із позовною заявою з вимогою про стягнення з відповідача всієї суми заборгованості у вигляді тіла кредиту та відсотків, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору. Тобто, фактично, Фондом повторно заявлено одну і ту ж вимогу про стягнення боргу Згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанова Пленуму Вищою спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, і не дає право на нарахування та отримання відсотків за кредитним договором. Таким чином, після ухвалення рішення про стягнення суми боргу у справі № 2-7996/10, Фонд мас право лише па отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст.625 ЦК України. Однак, у вимогах Фонду не були заявлено про стягнення інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, а лише повторно заявлено вимоги про стягнення того ж самого боргу, який вже було стягнуто за рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2010 року у справі № 2-7996/10. Враховуючи вищевказане та відсутність у позивача Фонду передбаченого Законом права на повторне стягнення тіла кредиту та відсотків за кредитним договором, а також відсутність у позивача права на донарахування відсотків після припинення дії кредитного договору, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, а тому у задоволені позову слід відмовити. Крім того, суд враховує, що позивачем заявлено у позовній заяві суму заборгованості у розмірі 1180758грн. 65коп. При цьому, позивачем не надано жодного розрахунку вищевказаної суми заборгованості та жодного доказу, що підтвердив би існування заборгованості в такому розмірі. Враховуючи відсутність розрахунку вказаної у позовній заяві суми заборгованості та обставин, що підтвердили б існування суми боргу у такому розмірі, у суду відсутня можливість прийняти законне і обґрунтоване рішення у даній справі.

Outcome: dismissed