Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

у лютому 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати [PERSON] , ( [INFO] , уродженця Республіки Убекистан, Ташкентська, м. Бекабад, громадянина України) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та стягнути судовий збір по справі з відповідача. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач є колишнім чоловіком його дочки [PERSON] , шлюб було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2016, відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, однак добровільно залишив її, більше року не проживає в ній, про неї не дбає, не цікавиться, не навідується, комунальні послуги не сплачує, його місце проживання та перебування позивачу не відомо, натомість позивач є пенсіонером, часто хворіє і йому необхідні кошти на лікування, тому сплачувати комунальні послуги за відповідача у нього більше немає змоги, у зв`язку із підвищеними цінами на комунальні послуги. Ухвалою від 11.02.2019 відкрито підготовче провадження по справі (а.с. 25). Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 05.06.2019 подав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, про ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 32). Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 29, 30). Третя особа у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 28). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 29.10.1993 позивачу на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7-10). Згідно довідки виданої ОК «Обчислювач-12» від 28.01.2019 вих.№2812 встановлено, що [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрований, але фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] , а також до адміністрації ОК «Обчислювач-12» не надходило жодних звернень від [PERSON] щодо будь-яких перешкоджань у доступі до спірної квартири (а.с. 11). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2016 було розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). 22.06.2016 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва з відповідача було присуджено до стягнення аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини всіх видів заробітку (а.с. 14). Згідно акту складеного ЖБК «Обчислювач-12» у складі комісії та присутності трьох свідків про те, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не проживає за місцем реєстрації з березня 2016 р. (а.с. 16). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки позивач є власником спірної квартири, він правомірно послався на ст. 405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім`ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 768 грн 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved