Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

У лютому 2016 року до суду звернувся ПАТ КБ «ПриватБанк» ( в даний час АТ КБ «ПриватБанк», далі по тексту рішення - Банк) з позовом до [PERSON] та, посилаючись на умови укладеного кредитного договору № PLL0GK00000147 від 28.08.2007 року, просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 85 900, 61 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач отримав кредит в сумі 34 623,00 доларів США, зі сплатою 0,84 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості на споживчі цілі - купівлю житлового будинку - на строк до 27 серпня 2037 року. Оскільки відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, станом на 15.02.2016 року виникла заборгованість перед Банком в сумі 85 900, 61 доларів США, з яких 24 474,57 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 20 526,88 доларів США - заборгованість по відсоткам, 3 968,98 доларів США - заборгованість по комісії, 33 1230,57 доларів США - пеня, 9,56 доларів США - штраф (фіксована частина) та 4 090,05 доларів США - штраф (процентна складова). Представник Озірська В.С. в судовому засіданні позов Банку підтримала в повному обсязі. Пояснила, що укладаючи договір сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, в тому числі, щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця відповідно до пункту 7.1 кредитного договору. [PERSON] протягом кількох років виконував умови договору. Отже, не вважав його умови несправедливими. У зв`язку з виникненням заборгованості, 30 липня 2013 року Банк направив позичальнику вимогу про дострокове стягнення заборгованості у 30-денний строк з дня отримання вимоги. Оскільки Банк звернувся з позовом до суду у лютому 2016 року, представник вважала, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Відповідач позов не визнав. Його представник [PERSON] суду пояснив, що Банком пропущений строк позовної давності, оскільки вимога про дострокове стягнення заборгованості була направлена позичальнику 25 вересня 2012 року. Представник зауважив також, що Банк неправомірно в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за договором та отримував винагороду за надання фінансового інструменту - за користування кредитом. [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити повністю. Провадження у справі було відкрито ухвалою Автозаводського районного суду від 11 березня 2016 року (т. а.с. 23). Заочним рішенням Автозаводського від 12 травня 2016 року позовні вимоги Банку були задоволені (т.1, а.с. 31-32). Ухвалою суду від 16 березня 2017 року заочне рішення суду було переглянуте за заявою відповідача. Справа призначена до розгляду (т.1, а.с. 64). За клопотанням відповідача 31 травня 2018 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, з метою проведення якої від Банку суд витребував оригінали кредитного договору та заяви на видачу готівки. 22 січня 2019 року Харківський НДІСЕ повідомив про неможливість надання висновку через те, що [PERSON] не надав для дослідження вільні та експериментальні зразки свого почерку (т.1, а.с. 218). Ухвалою суду від 23 січня 2019 року суд поновив провадження у справі, а ухвалою від 25 березня 2019 року закінчив підготовчий розгляд (т.2, а.с.12). Суд, вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 28 серпня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № PLL0GK00000147, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі на строк до 27 серпня 2037 року, у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 34 623,00 доларів США на наступні цілі: 25 000,00 доларів США на купівлю житлового будинку та 9 623,00 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків на суму виданого кредиту щомісяця. Умовами договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань, він сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 відсотків від суми простроченої заборгованості, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. 25 жовтня 2008 року Банк збільшив річну відсоткову ставку до 13,2 відсотка відповідно до пункту 2.3.1. укладеного договору. З грудня 2013 року [PERSON] припинив сплачувати кредит. Станом на 15 лютого 2016 року за розрахунками Банку заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 85 900, 61 доларів США, з яких 24 474,57 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 20 526,88 доларів США - заборгованість по відсоткам, 3 968,98 доларів США - заборгованість по комісії, 33 1230,57 доларів США - пеня, 9,56 доларів США - штраф (фіксована частина) та 4 090,05 доларів США - штраф (процентна складова). Спірні правовідносини врегульовані загальними нормами про зобов`язання (Розділ І і ІІ ЦК України), а також спеціальними нормами про позику, кредит і поруку (параграф 3 глави 49 і глава 71 ЦК України). Згідно п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Пунктом 7.1. оспорюваного кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує Банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору, в разі невиконання позичальником умов договору. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Оскільки банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена у процентах, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначений правовий висновок наведений у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Умова про встановлення у кредитному договорі винагороди за надання фінансового інструмента в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця є несправедливою, порушує принцип добросовісності, а її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Проте, відповідач виконував умови договору в частині сплати винагороди і з позовом про визнання недійсною умови договору про сплату винагороди не звертався. З 25 жовтня 2008 року Банк збільшив відсоткову ставку до 13,20 % річних. Пунктом 2.3.1. передбачено право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому Банк зобов`язаний надіслати позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. [PERSON] заперечив факт отримання ним такого письмового повідомлення, а Банк не надав доказів його направлення позичальнику. Проте [PERSON] сплачував збільшені відсотки, що дає підстави для висновку про те, що він був обізнаний з фактом підвищення процентної ставки і з цим погодився. Вирішуючи позов в частині стягнення пені та штрафів, суд зауважує наступне: цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У пункті 4.1. договору визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань, він зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Також, відповідно до пункту 5.4. договору у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань більше, ніж на 30 днів, у зв`язку з чим Банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний буде сплатити Банку штраф у розмірі 250 гривень + 5 відсотків від суми позову. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 Окрім того, відповідно до пункту 4.1. договору якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що заборгованість [PERSON] перед Банком становить: 24474, 57 дол. США - заборгованість за кредитом; 20526, 88 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3668, 98 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, що становить 48 670,43 долари США, а також пеня за період з 23 лютого 2015 року до 23.02.2016 року в сумі 310 889,11 грн. (11 688,00 доларів США помножити на курс НБУ 26,59). Вирішуючи питання про те, чи пропушений позивачем строк позовної давності, суд приймає до уваги наступне: Відповідно до пункту 2.3.3. укладеного договору в разі невиконання позичальником своїх зобов`язань, Банк має право вимагати повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, а позичальник зобов`язаний це зробити у 30-денний строк з дня отримання письмової вимоги Банку. Банк скористався таким правом і змінив строки виконання зобов`язання. Відповідач, заперечуючи позов, надав суду письмову вимогу Банку, датовану 25 вересня 2012 року. Представник відповідача в судовому засіданні вважав, що саме з цієї дати слід рахувати трирічний строк позовної давності, і цей строк є пропущений, оскільки Банк звернувся до суду з позовом тільки 23 лютого 2016 року. Представник позивача вважала строк позовної давності не пропущеним, оскільки вимога, яка датована 25 вересня 2012 року за вихідним № 30.1.0.0/2-597, була направлена позивачу тільки 30 липня 2013 року, що підтверджується реєстром № 2982 згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленням (претензій до боржників) від 30 липня 2013 року. Цю обставину представник позивача пояснила тим, що у період з вересня 2012 року по липень 2013 року боржник сплачував по кредиту, хоча і мав прострочки, а остаточно перестав виконувати свої зобов`язання після 29 листопада 2013 року. Ці аргументи представника Банку підтверджуються випискою по рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 28.08.2007 року по 30 травня 2018 року (т.1, а.с. 128, 150). Відповідач не надав суду докази того, коли саме він отримав вимогу Банку про повне повернення кредиту, датовану 25 вересня 2012 року, і аргументів представника позивача не спростував. З цих підстав суд приходить до висновку, що вимогу про дострокову сплату кредиту у повному обсязі [PERSON] отримав не раніше 30 липня 2013 року. Оскільки в суд Банк звернувся 23 лютого 2016 року, строк позовної давності не пропущений. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог - в розмірі 23 577,14 грн.(приблизно 70,22) На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: partial