Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

у лютому 2020 р. позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить відповідачу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у період з 05.03.1991 по 08.12.2005 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у шлюбних відносинах, відповідач, позивач та мати позивача набули право спільної власності по 1/3 частині кожному на квартиру [ADDRESS] . [INFO] мати позивача померла, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири. Після розірвання шлюбу відповідач забрала свої речі та змінила місце проживання. Більше 15 років [PERSON] у спірній квартирі не проживає, витрат на утримання та зберігання житла не несе. Враховуючи, що позивач більше 15 років відкрито, зі згоди та відому відповідача володіє, користується та розпоряджається даним майном, а тому вважає себе таким, що набув право власності на 1/3 частину квартири за набувальною давністю. Ухвалою суду від 07.02.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 20). Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.23-24). Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає (а.с. 26). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08.12.2005 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем (а.с.6). 21.12.2001 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, а саме, по 1/3 частині кожному на квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до технічного паспорту від 2001 кватира складається з 1 кімнати жилою площею 17,0 кв.м., загальною площею 33,0 кв.м (а.с. 14-15). 31.05.2006 позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на 1/3 частину квартири під [ADDRESS] (а.с. 8). Судом встановлено, що [PERSON] пов`язує добросовісність володіння 1/3 частини спірної квартири тим, що він більше 15 років користується, володіє та розпоряджається усією квартирою, в той час, як 1/3 частини квартири належить відповідачу. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у ст. 344 ЦК України. Зокрема, ч. 1 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). Зазначені вище висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Враховуючи наведені обставини та положення закону, суд дійшов висновку, що позивач не довів усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною у тому випадку, коли б позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Проте, позивач про такі обставини знав, а тому незважаючи на тривалий період безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Посилання відповідача про визнання позову суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не доведено передбачених ст. 344 ЦК України обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому і визнання позовних вимог відповідачем також не заслуговує на увагу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні даного позову, підстави стягувати з відповідача на користь позивача кошти судового збору відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed