Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

У провадженні суду перебувала цивільна справа, у якій 11 червня 2020 року постановлено рішення суду про розірвання шлюбу сторін, але не вирішено питання розподілу понесених судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн. Згідно із частиною другою, третьою ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Частиною першою статтею 12 Закону України «Про виконавчого провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Таким чином заява про ухвалення додаткового рішення подана у межах строку, визначного законом, на виконання рішення. Відповідно до пункту 3 частини першої ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що заява підлягає задоволенню і необхідно ухвалити додаткове рішення у справі, виходячи з наступного. За пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує у тому числі питання як розподілити між сторонами судові витрати. На виконання вимог пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України, у позовній заяві [PERSON] зазначено, що понесені судові витрати становлять 768, 40 грн сплаченого судового збору, очікувалося позивачем понести витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 2 000, 00 грн. Адвокат Алпатьєва Н. Ю. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1655 від 01 червня 2001 року, видане Радою адвокатів м. Києва) здійснювала представництво інтересів у справі [PERSON] за її позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] підставі ордеру серії КВ № 473237 на надання правової допомоги від 06 березня 2020 року, виписаного на підставі договору про надання правової допомоги № 04/20 від 05 березня 2020 року. 20 травня 2020 року у судовому засіданні представником [PERSON] - Алпатьєвою Н. Ю. надано суду оригінал і копію квитанції до прибуткового касового ордера № 13 від 05 березня 200 року, згідно з яким від [PERSON] адвокатом прийнято гонорар за представництво у суді у розмірі 2 000, 00 грн, які ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки сторін, внесеною до протоколу судового засідання від 20 травня 2020 року, долучено до матеріалів справи. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подано представником позивача оригінал і копію квитанції до прибуткового касового ордера № 13 від 05 березня 2020 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Таким чином, суд вважає доказаними обставини понесення судових витрат на оплату отримання професійної правничої допомоги позивачем від адвоката у заявленому розмірі.

Outcome: approved