Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

У лютому 2016 року ТОВ «Сміла Енергоінвест» звернулося до суду позовом, про стягнення заборгованості за послуги із централізованого опалення місць загального користування, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є постачальником теплової енергії до будинку № 22 по вул. 40 років Перемоги в м. Сміла, та власником квартири № 46 цього будинку є відповідач, який встановив у своїй квартирі індивідуальне опалення та від'єднався від системи центрального теплопостачання, а тому зобовязаний оплачувати позивачу послугу з опалення місць загального користування. Позивач стверджує, що відповідач не оплачує за послугу опалення місць загального користування у відповідному будинку, в зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію на суму 578 грн. 09 коп. Представник позивача в судове засідання не зявилась, але надала до суду заяву в якій свої вимоги підтримала, просила стягнути з відповідача заборгованість по оплаті наданих послуг з опалення місць загального користування в сумі 578 грн. 09 коп., та судові витрати по справі на сплату судового збору при зверненні із заявою про видачу судового наказу і при зверненні з позовом, що загалом становлять 1378 грн., справу просила розглянути у її відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, але від нього та його представника [PERSON] надійшли до суду заяви в яких вказано, що відповідач позов визнає частково, лише в межах строку позовної давності, та просить суд врахувати, що після винесення судового наказу, яким було стягнуто суму боргу за період з жовтня 2010 року по лютий 2015 року, та його скасування, відповідач в абонвідділі сплатив 134 грн. 55 коп. боргу за період з травня 2013 по лютий 2015 роки, тому визнають борг в межах позовної давності тобто за період з травня 2012 по квітень 2013 року, а справу просять розглядати у відсутність відповідача. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Врахувавши позицію представника позивача та відповідача, висловлену письмово, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Рішенням виконкому Смілянської міської ради № 661 від 21 червня 2007 року, до якого внесено зміни рішенням виконкому Смілянської міської ради № 651 від 20 жовтня 2010 року, визначено виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді, яким в тому числі визначено і позивача. Також рішеннями виконкому Смілянської міської ради №652 від 20 жовтня 2010 року та № 261 від 22 квітня 2011 року встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення. Починаючи з листопада 2014 року позивачу встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, їх учасниками відповідно є власник, споживач, виконавець, виробник. За ст. 20 цього ж Закону України споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Разом з тим, відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживачів від оплати наданих їм житлово-комунальних послуг за затвердженими в установленому порядку тарифами, що прямо передбачено ч. 2 ст. 162 Житлового кодексу України та п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». На підтвердження своїх вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що за п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Також представник позивача посилалась на те, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків можуть бути акти цивільного законодавства та акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. В даному випадку такими є Постанова КМУ № 630 та рішення виконкому Смілянської міської ради про визначення надавачів послуги та встановлення тарифів на відповідні комунальні послуги. Крім того додатком до Наказу № 47 від 22 лютого 2008 року Мінжитлокомунгоспу являються рекомендації щодо застосування вказаної Методики, де зазначено, що в ній наведені розрахункові усереднені дані річного споживання теплової енергії на опалення МЗК для будинків, зведених за типовими для всіх областей України проектами масових серій до 1995 року, за умов додержання закладених в проекті архітектурно-конструктивних та інженерних рішень, якими можна скористатися для розрахунків при відсутності проектних даних. Розрахунок вартості відповідної послуги проводиться згідно СніП2.04.05-91. Також з позовної заяви вбачається, що оплата за опалення МЗК є фактично компенсацією втрат, які несе теплопостачальна організація при наданні послуг з теплопостачання, в тому числі і до багатоповерхових будинків. Компенсація цих втрат визначена відповідною Методикою, якою користується і позивач при здійсненні нарахувань. Опалення МЗК здійснюється через втрати тепла на розподільчих трубопроводах у підвалах, огороджувальних конструкціях, якими є стіни квартир, де здійснюється централізоване теплопостачання, та за рахунок труб подачі тепла, що йдуть по квартирах у перекриттях між поверхами. Для визначення втрат на розподільчих трубопроводах, в зв'язку зі скаргами споживачів послуги, у 2011 році у всіх будинках була проведена перевірка стану ізоляції на цих трубопроводах, визначена їх довжина та діаметр, про що складено відповідні акти по кожному будинку. В будинку, де проживає відповідач така перевірка також була проведена з зазначенням, по яких трубах дотримано нормативів щодо їх ізоляції та по яких ні(а.с.18). Оскільки даний будинок є типовим, побудови до 1995 року, то при розрахунку плати за МЗК, враховуються втрати тепла на розподільчих трубопроводах, що відповідають нормативу при будівництві, хоча фактично ці втрати є більшими. Крім того через високу плату за МЗК, яка виходить при нарахуванні з читким дотримання вимог Методики, підприємство прийняло рішення про взяття на себе частини втрат та з лютого 2013 року при здійсненні розрахунків враховується лише показник по розподільчих трубопроводах у підвалах, без врахування втрат через огороджувальні конструкції та міжповерхові перекриття, а також враховується усереднений 4% процент втрат від теплового навантаження на будинок, оскільки нормативними документами він передбачений в межах від 2% до 7%. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості (а.с.16). Будинок в якому проживає відповідач є типовим, побудови до 1995 року, тому відповідно до п.1.3 Методики позивачем здійснюються відповідні розрахунки, як для такого, що обладнаний системою опалення МЗК, при цьому відповідно до розяснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України відсутність опалювальних приладів не підтверджує відсутності системи опалення у місцях загального користування. Таким чином судом встановлено, що нарахування оплати за МЗК товариством здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідач послугу фактично отримує, відповідно до існуючих нормативних документів, а тому повинен її оплачувати, в звязку з чим позов підлягає до задоволення. Разом з тим відповідач просив застосувати строки позовної давності, що передбачено ст. 267 ЦК України. Оскільки звернення до суду з заявою про видачу судового наказу перериває строки позовної давності, загальний строк якої становить 3 роки, відповідно до ст. 257 ЦК України, а така заява охоплювала період з жовтня 2010 року по лютий 2015 року включно (а.с.17), після скасування судового наказу відповідачем було сплачено боргу за період з травня 2013 по лютий 2015 року, що підтверджується копією квитанції та розрахунком заборгованості наданим відповідачем. За таких обставин позов підлягає задоволенню за період з травня 2012 року по квітень 2013 року в сумі 136 грн. 75 коп., (із розрахунку 271,31 грн. (сума заборгованості згідно розрахунку позивача в межах позовної давності) 134,55 грн. (сума сплачених коштів за період 2013-2015 роки згідно квитанції) = 136,75 грн.) з урахуванням вимог ст. 118 ЦПК України щодо можливості подання позову з такими вимогами лише після скасування судового наказу судом). Витрати по справі у вигляді судового збору складаються з двох платежів: за видачу судового наказу та подання позову. Оскільки повернення витрат за видачу судового наказу не передбачено діючим законодавством, з відповідача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так 136,75 грн. відповідає 23 % від заявленої ціни позову, отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (23% від 1256,20 = 288,92 грн.) На підставі ст. ст. 67, 68 ЖК України, ст. ст. 19,20 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги, ст. ст. 24, 25 ЗУ „Про теплопостачання, Постанови КМУ № 630 від 21 липня 2005 року,

Outcome: partial