Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: служба у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, [PERSON] про захист права власності, в обґрунтування якого вказала, що вона, разом із [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. В теперішній час, проти її волі, в будинку проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вважає, що відповідачі не набули права користування цим житловим приміщенням, оскільки вони оселилися в будинку з порушенням встановленого порядку, а саме, без її згоди, як власника, а подальше проживання відповідачів в її будинку обмежує її в можливості здійснення права власності, а отже, вони мають бути виселені. Позивачка просила виселити із будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], без надання їм іншого житлового приміщення. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала вимоги, просила позов задовольнити. Представник позивачки, адвокат [PERSON] позов підтримав, та пославшись на викладені в ньому обставини, просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON], яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на його необґрунтованість, просила відмовити в його задоволенні. На випадок, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позову, просила застосувати позовну давність, надавши відповідну заяву. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов не визнала, посилаючись на його необґрунтованість, просила відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що, на його думку, позов має бути задоволеним з мотивів, на які посилалася позивачка в обґрунтування позовних вимог. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 01 квітня 2013 року [PERSON] належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS]. Власником інших 1/2 частини цього будинку є [PERSON]. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 червня 2009 року (номер справи у суді першої інстанції 2-563/2009) по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Іллічівського району міста Маріуполя, про усунення перешкод та виселення, яке набрало законної сили, встановлено, що в 1990 році до спірного будинку в якості члена сім'ї дружини сина, вселилась відповідачка [PERSON]. На час проживання у спірному будинку народились [PERSON] та [PERSON]. 3 лютого 2009 року шлюб між [PERSON] та сином позивача - [PERSON] було розірвано, [PERSON] з дітьми залишилася проживати за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з розлученням, погіршилися відносини між позивачем та його жінкою з однієї сторони та відповідачкою [PERSON] з іншої. [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають право користування займаним приміщенням у будинку, за адресою: [ADDRESS], оскільки [PERSON] була вселена за згодою власника будинку як член сім'ї. В подальшому народилися [PERSON], [PERSON], які також постійно мешкали у спірному будинку за згодою власника. Ці висновки підтверджено ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08 листопада 2011 року (номер справи в суді апеляційної інстанції 22-1669/11), та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2012 року. Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, до спірного будинку, відповідачі вселились на законних підставах та набули права користування цим житловим приміщенням. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна, у відповідності до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права ним володіння та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено право власника житлового будинку використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім'ї та інших осіб. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають право користування займаним приміщенням у спірному будинку, за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з наступними змінами «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», п.п.47-50 Правових позицій Верховного Суду України , викладених в листі від 26.05.2001 р., при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливими для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при тривалій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні , якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами , іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Підтримуючи позов, стороною позивача не надано суду доказів про те, що відповідачі створили умови неможливого співжиття в одному будинку. Крім того, фактично позивач та відповідачі проживаючи в одному будинку користуються різними житловими приміщеннями, оскільки та частина, яку займають відповідачі є ізольованою від частини, яку займає позивачка з чоловіком в зв'язку з обладнанням самостійних входів. Сторона позивача та третя особа [PERSON] не заперечували проти того, що відповідачі не користуються їх частиною будинку. Окрім того, рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 12 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та про стягнення аліментів, яке набрало законної сили, встановлено, що з 27 липня 2014 року і до теперішнього часу неповнолітній [PERSON] проживає без реєстрації, за адресою: [ADDRESS]. Отже, той факт, що неповнолітній [PERSON] фактично не проживає за спірною адресою, виключає можливість його виселення зі спірного будинку. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідачами не порушується прав та законних інтересів позивачки [PERSON]

Outcome: dismissed