Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить визнати наказ ТзОВ «Пума-2000» від 18 квітня 2014 року про його звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України незаконним, поновити його на посаді інженера систем відеоспостереження в ТОВ «Пума-2000», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8569,29 грн., невиплачену заробітну плату в сумі 23834,30 грн., невиплачені відпускні в сумі 6462,01 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн. та понесені витрати на відправку кореспонденції в сумі 76,15 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що заяви про звільнення його з роботи з 18 квітня 2014 року він не писав, з наказом про звільнення відповідач його не ознайомлював, а трудову книжку отримав поштою лише 16 травня 2014 року. За таких обставин він має бути поновлений на роботі та відповідачем має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8569,29 грн. виходячи з середньоденної заробітної плати 418,0146 грн., оскільки при працевлаштуванні на роботу на посаді інженера систем відеоспостереження йому в усній формі було повідомлено, що заробітна плата становитиме 3769,60 грн. + оплата за монтажі. Частину заробітної плати відповідач перераховував йому на картку через установу банку, а решту він отримував по відомостях. На день звільнення з роботи відповідач повний розрахунок з ним не зробив, заборгувавши за січень - квітень 2014 року заробітну плату на загальну суму 23834,30 грн. та відпускні в сумі 6462,01 грн. У зв'язку з неправомірними діями відповідача, невиконанням умов колективного договору, систематичного порушення його трудових прав йому завдано моральної шкоди, яка полягає у спричиненні тяжкого психологічного шоку, у переживаннях та душевних стражданнях, оскільки знаходився у пригніченому стані, втратив спокій, а тому моральну шкоду оцінює у розмірі 5000 грн. У заяві про збільшення позовних вимог від 02 червня 2014 року позивач [PERSON] просить зобов'язати відповідача ТзОВ «Пума-2000» змінити дату його звільнення з роботи з 18 квітня 2014 року на день набрання законної сили рішенням суду та внесення відповідні зміни до трудової книжки, змінити формулювання причини звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України та внести відповідні зміни до трудової книжки, виплатити вихідну допомогу не менше тримісячного середнього заробітку в сумі 25707,87 грн. та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 квітня 2014 року по день фактичного звільнення, виходячи із середньомісячного заробітку в сумі 8569,29 грн., мотивуючи порушення відповідачем законодавства про працю. У заяві про збільшення позовних вимог від 19 серпня 2014 року позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача ТзОВ «Пума-2000» грошові кошти по відпустці та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 2798,44 грн., невиплачену у повному обсязі заробітну плату за січень-квітень 2014 року в сумі 19311,49 грн., середній заробіток за весь час затримки невиплаченої заробітної плати в сумі 57394,08 грн., середню заробітну плату за час вимушеного прогулу несвоєчасної видачі трудової книжки в сумі 7180 грн. та невиплачену заробітну плату за травень 2013 року по відомостях №№25, 34 в сумі 965,80 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просить у задоволені відмовити, пояснюючи тим, що заява [PERSON] про звільнення його за угодою сторін надійшла ТзОВ «Пума-2000», яке знаходиться у м.Полтава, 18 квітня 2014 року, а тому у той же день видано наказ про його звільнення з указаних підстав. Оскільки позивач знаходився у Рівненському регіональному управлінні, тому з наказом не був ознайомлений та за його заявою трудову книжку було направлено поштою. Будь-яких заборгованостей з виплати заробітної плати перед позивачем не існує, про розмір посадового окладу він був обізнаний, а представлені копії відомостей про розмір заробітної плати за травень-грудень 2013 року не є належними доказами у справі. Просить у задоволені позову відмовити за безпідставністю та за пропуском строків звернення до суду. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом №7-к від 08 травня 2013 року прийнятий на посаду інженера систем відеоспостереження ТзОВ «Пума-2000» та звільнений 18 квітня 2014 року наказом №7-к за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки серії [NUMBER] та не заперечується відповідачем. Згідно письмової заяви [PERSON] від 08 квітня 2014 року, останній просив звільнити його із займаної посади інженера відеоспостереження за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП) з 10 квітня 2014 року, направлену з пояснень представника позивача в ТзОВ «Пума-2000» електронною поштою та яка зареєстрована з незрозумілих йому причин лише 18 квітня 2014 року. З роз'яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. З огляду на це працівник не може бути звільнений за п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Позивач надання згоди на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП з 18 квітня 2014 року заперечує, оскільки писав заяву на звільнення з 10 квітня 2014 року, а покликання відповідача на ті обставини, що заява надійшла 18 квітня 2014 року і працівник має бути звільнений з дати надходження заяви є помилковим і не підтверджують факт домовленості між сторонами про дату звільнення [PERSON] з 18 квітня 2014 року. За таких обставин, суд погоджується з позивачем, що наказ ТзОВ «Пума-2000» №7-К від 18 квітня 2014 року про звільнення [PERSON] з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України є незаконним та останній підлягає поновленню на роботі. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу згідно ч.4 ст.235 КЗпП працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області від 25 червня 2014 року порушень законодавства про працю в діяльності ТОВ «Пума-2000» не виявлено. Позивач наявність вини відповідача у несвоєчасній видачі (затримці) трудової книжки [PERSON] при його звільненні, яка у відповідності до вимог «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, за заявою останнього була направлена йому поштою та отримана 16 травня 2014 року, суду не довів. Згідно до довідки ТОВ «Пума-2000» №48 від 18 червня 2014 року сукупний дохід [PERSON] за період з 05 травня 2013 року по 18 квітня 2014 року склав 14454,74 грн., у тому числі лютий 1300 грн. та березень 1705,90 грн., отримання якого позивачем не заперечується. Представлені позивачем копії відомостей про розмір заробітної плати за травень-грудень 2013 року, не підтверджені їх оригіналами чи іншими належними доказами отримання [PERSON] указаних в них сум заробітної плати саме за роботу на посаді інженера відеоспостереження ТзОВ «Пума-2000», заперечуються відповідач, а тому судом не можуть бути прийняті до уваги як належні докази для визначення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати за січень-квітень 2014 року у розмірі 23834,30 грн., змінену позивачем на 19311,49 грн., відпускних у сумі 6462,01 грн. та грошової компенсації за дні невикористаної відпустки в сумі 2798,44 грн. З наказу ТзОВ «Пума-2000» від 18 березня 2014 року №3-від вбачається, що [PERSON] на підставі його заяви від 07 березня 2014 року надавалася частина щорічної основної відпустки з 21 березня 2014 року по 09 квітня 2014 року. Ураховуючи ті обставини, що позивач останні два місяці до моменту звільнення перебував у відпустці, обрахунок середнього заробітну [PERSON] відповідно до пунктів 2,4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженої постановою КМУ №1ё00 від 08 лютого 1995 року, повинен бути проведений виходячи з його посадового окладу, який з березня 2014 року становив 1350 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] з 19 квітня 2014 року по 29вересня 2014 року становить 7264 грн. 32 коп. (1350:21 р.д. х 8 р.д. у квітні 2014 року = 514,32 грн. + 6750 грн. (1350 х 5) с/з за травень-вересень 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За вказаних обставин недоведеності позивачем обставин невиплати належних [PERSON] сум при його звільненні вимога останнього про стягнення з відповідача середнього заробіток за весь час затримки невиплаченої заробітної плати в сумі 57394,08 грн. задоволенню не підлягає. З висловленої Верховним судом України правової позиції (справа №6-33цс14), яка у силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами України, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. А тому вимога позивача про зобов'язання відповідач змінити дату звільнення [PERSON] з 18 квітня 2014 року на день набрання законної сили рішенням суду та внесення відповідних змін до трудової книжки не ґрунтується на законі та є безпідставною. З положень ч.3 ст.38 КЗпП України вбачається, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові згідно ст..44 КЗпП України виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З роз'яснень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація. Звільнення [PERSON] відбувалося за заявою останнього, в якій він просив звільнити його саме за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), та заяв про розірвання трудового договору з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, останній відповідачу не подавав. За таких обставин суд погоджується з доводами відповідача, що вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача змінити формулювання причини його звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України, внесення відповідних змін до трудової та виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в сумі 25707,87 грн. є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на встановлені судом обставини власного бажання позивача звільнитися з роботи за угодою сторін, отримання за його згодою трудової книжки поштою, недоведеності порушень відповідачем законодавства про оплату праці та спричинення йому тяжкої психологічної травми і втрати нормальних життєвих зв'язків, що зумовило додаткових зусиль для організації свого життя, вимога про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн. є недоведеною. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України витрати позивача на відправку кореспонденції про надання документів в сумі 76,15 грн. не віднесені до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням вимог майнового та немайнового характеру присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved