Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

У лютому 2014р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1995р. За час шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення сауна, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вона вважає, що вказане нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за час перебування у шлюбі. Посилаючись на вказане, позивач просить суд визнати за нею право власності на ? частки цього нежитлового приміщення. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, а також про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а також про те, що позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить до наступного. Згідно з Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER], а/з № 445 від 03.11.1995р., сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1995р. За час шлюбу відповідачем по справі придбано сауну, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 332,2 кв.м. Вказане підтверджується: Свідоцтвом про право власності від 13.05.2013р.; Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.05.2013р., Технічним паспортом на приміщення виготовленим станом на 09.10.2012р.. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина й чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Положеннями п. 23 цієї Постанови встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина і чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності до ч. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, суд вважає, що нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 332,2 кв.м., є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбане за спільні кошти під час шлюбу. В судовому засіданні не встановлено порушення прав та інтересів третіх осіб. На підставі викладеного, а також враховуючи те, що відповідач по справі визнав позовні вимоги та не заперечував проти задоволення позову, суд вважає необхідним задовольнити вимоги щодо визнання за позивачем права власності на ? частки спірного нежитлового приміщення. У відповідності до Звіту № 5/02-14 про оцінку вартості сауни ринкова вартість нежитлового приміщення - сауни складає 498255,00 грн., зазначена оцінка прийнята сторонами та не оскаржувалась. Згідно п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Ціна позову - ? від ринкової вартості сауни, що складає 249127,50 грн.. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір у розмірі 2491,28 грн..

Outcome: approved