Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 березня 2016 року він передав [PERSON] за договором позики 100000 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 03 березня 2018 року, про що склав власноручно відповідну розписку. Однак в обумовлений строк відповідач борг позивачу не повернув, повідомивши, що у нього фінансові проблеми, при особистих зустрічах та телефонних розмовах обіцяв розрахуватись, але до цього часу отримані від нього /позивача/ грошові кошти так і не повернув. Просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у розмірі 100000 дол. США та 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 13893,45 дол. США. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та викладене підтвердили. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що передумовою написання відповідачем вказаної розписки було те, що відповідач займався торгівлею автомобілями, був генеральним директором ТОВ «Автопалац інвест». Влітку 2010 року відповідач замовив нову партію автомобілів для придбання яких йому потрібні були гроші. Для цього він звернувся до свого знайомого [PERSON] і запропонував йому увійти до складу учасників товариства та внести як учасник товариства до статутного капіталу 800000 грн., що було еквівалентно на той час 100000 доларів США. Після того як вони погодили всі істотні умови, між ними був укладений договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі на умовах якого замість [PERSON] до складу учасників товариства увійшов позивач [PERSON] , який став власником 99,9 % статутного фонду товариства і вніс кошти у розмірі 100000 дол.США. Фактично ці гроші були інвестицією позивача у бізнесову діяльність зазначеного товариства. Після 2014 року господарська діяльність товариства занепала і [PERSON] вийшов із його учасників. У березні 2016 року, під час зустрічі, позивач зажадав від відповідача написання розписки про отримання зазначених грошових коштів. Відповідач для того щоб хоч якось улагодити ситуацію і зменшити збитки, завдані сторонам під час спільної діяльності у складі вказаного товариства, дійсно власноручно написав зазначену розписку. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що, згідно з письмовою розпискою, складеною 03 березня 2016 року [PERSON] , останній отримав у борг від [PERSON] грошову суму у розмірі 100000 дол. США, які зобов`язався повернути до 03 березня 2018 року /а.с.9/. Як зазначив позивач в судовому засіданні і представник відповідача жодних заперечень щодо цього суду не надав, до цього часу відповідач отримані у борг від позивача грошові кошти у вказаній сумі не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно\~до \~ст.\~1047\~ЦК України,\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (Постанова ВС від 16.01.2019 року № 14-465цс18). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач, отримавши від позивача у борг за договором позики від 03 березня 2016 року, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої [PERSON] підтвердив представник останнього в судовому засіданні, грошові кошти у розмірі 100000 дол. США, в обумовлений договором строк, а саме до 03 березня 2018 року борг позивачу не повернув, жодних доказів протилежного суду не надав, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 100\~000 доларів США, що еквівалентно, виходячи з офіційного курсу гривні щодо долара США станом на 09 червня 2021 року, з розрахунку 1 дол.США = 27,1764 грн., - 2\~717\~640 грн. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що між відповідачем та позивачем фактично виникли правовідносини із договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Автопалац-інвест» від 02 березня 2010 року, а не із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема як інвестицію у бізнесову (господарську) діяльність зазначеного товариства у визначеній сумі. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (Постанова ВС від 16.01.2019 року № 14-465цс18). З огляду на зазначене, оскільки відповідач своєчасно не повернув позивачу суму позики, чим прострочив виконання грошового зобов`язання, то він /відповідач/ зобов`язаний сплатити позивачу, окрім суми основного боргу, 3 % річних від простроченої суми, а так як сума боргу, яка стягується з відповідача становить 100000 дол. США, то суд, задовольняючи частково в цій частині позовні вимоги, вбачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних від простроченої суми боргу за період, з урахуванням заявлених позовних вимог, з 05 березня 2018 року по 20 жовтня 2020 року, в розмірі 7\~898,63 дол.США /((100000 дол.США х 3 %) : 365 дн.) х 961 дн./, що еквівалентно 214\~656,32 грн. станом на 09 червня 2021 року. Оскільки підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у більшому розмірі не вбачається, то в іншій частині в позові суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 10510 грн.

Outcome: partial