Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

У лютому 2018 року виконавчий комітет Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, звернулися до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третіми особами - службу у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації та [PERSON] , в якому просять позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісяця. В обґрунтування свого позову орган опіки та піклування посилається на те, що на території Перещепинської міської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстрована сім`я [PERSON] : матір - [PERSON] , син - [PERSON] та син - [PERSON] . [PERSON] виявив бажання усиновити малолітнього [PERSON] , який проживає у його сім`ї вже декілька років. Біологічною матір`ю дитини є [PERSON] , яка в малолітньому віці віддала свого сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , з яким певний час проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В свою чергу, матір дитини теж була зареєстрована на території Перещепинської міської ради та не заперечувала проти усиновлення її сина [PERSON] , про що подавала до органів опіки та піклування відповідну нотаріальну засвідчену заяву. Між тим, в такий спосіб усиновлення не можливе, оскільки дитина у встановленому порядку не набула статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Майже з самого народження дитини його долею опікується [PERSON] , а відповідач по справі протягом тривалого часу життям своєї дитини не цікавиться, зовсім не опікується своїм сином, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не виконує жодного обов`язку, встановленого ст. 150 СК України. З метою встановлення статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, виконавчий комітет Перещепинської міської ради, як орган опіки та піклування, звернувся до суду з позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь особи аліменти на утримання дитини, у розмірі 1/3 частки заробітку. Ухвалою суді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г.Є. від 16 березня 2018 року відкрите провадження по справі (а.с. 20). Протокольною ухвалою суду від 10.05.2018 року до розгляду у справі в якості третьої особи був залучений орган опіки та піклування виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради Новомосковського району (а.с. 35). Протокольною ухвалою суду від 10.07.2018 року в якості належної третьої особи було залучено орган опіки та піклування Піщанської сільської ради (об`єднаної територіальної громади). В зв`язку з закінченням повноважень судді Майної Г.Є., 23.11.2018 року справа передана в провадження судді Сороки О.В. (а.с. 79). 06.05.2019 року [PERSON] , як особа, в сім`ї якої проживає малолітня дитина [PERSON] , звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з самостійними вимогами до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуваннях позовних вимог третя особа з самостійними вимогами посилається на те, що на початку 2010 року він познайомився з [PERSON] , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вони почали зустрічатися, деякий час проживали разом, як подружжя, мали близькі стосунки. [INFO] народився [PERSON] , [PERSON] запевнила [PERSON] , що він являється біологічним батьком дитини, деякий час вони проживали разом однією сім`єю. Між тим, їх спільне проживання виявилося не можливим, з березня 2014 року вони остаточно припинили всі відносини, [PERSON] залишила свою малолітню дитини йому, і з того часу [PERSON] проживає в його сім`ї, він фактично виконує всі обов`язки батька. Чоловік [PERSON] , з яким вона на момент народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі, - [PERSON] помер [INFO] . У лютому 2019 року [PERSON] звертався до суду з позовом про встановлення свого батьківства, однак 07 березня 2019 року з експертного висновку йому стало відомо про виключення його біологічного батьківства у відношенні дитини [PERSON] . Між тим, [PERSON] наполягає на тому, що дитина не знає свою матір, оскільки вона його покинула у віці 2- років, з того часу [PERSON] став проживати у його сім`ї, називає його татом, хлопчик виховується ним у гармонійних умовах, підтримує його в навчанні, дитина знаходяться на його повному матеріальному утриманні, він ставиться до дитини, як до рідного сина. Для дитини створені усі необхідні умови для повноцінного розвитку та навчання, хлопчик має окрему кімнату, усі шкільні приналежності, все матеріальне забезпечення, а головне - це виховання в дусі любові та поваги до сім`ї. За ці роки матір дитини жодного разу не поцікавилися життям, здоров`ям та навчанням сина, ні матеріально, ні морально дитину не підтримує. Така поведінка матері, її байдужість до долі свого сина, свідчить, що відповідач, як матір, свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, не має жодного бажання спілкуватися з дитиною, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 164 Сімейного кодексу України, [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 11 травня 2019 року обидва позови об`єднані в одне провадження (а.с. 120-121). Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (а.с. 202-203). В судовому засіданні представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Перещепинської міської ради Кобеза Л.О. позов підтримала, надала детальні пояснення про те, при яких обставинах повноважному органу опіки та піклування стало відомо про наявність на їх території дитини, фактично позбавленої батьківського піклування. Так, [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування з пакетом документів щодо усиновлення [PERSON] , 2011 року народження, однак з представлених документів вбачалося, що він не перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , хоча остання не заперечувала проти усиновлення дитини та подала нотаріальну заяву, біологічний батько дитини помер у 2015 році. Зі слів [PERSON] та після проведеного комплексу робіт, стало відомо, що [PERSON] залишився проживати в сім`ї [PERSON] після того, як [PERSON] припинила з ним усі стосунки, покинула йому дитину та запевнила, що він являється його біологічним батьком. При цьому, матір дитини жодного дня не займалася вихованням своєї дитини, не цікавилася його життям та здоров`ям ні в закладах освіти, ні в медичних закладах тощо. В свою чергу, [PERSON] хлопчик вважає своїм батьком, з ним у нього теплі сімейні стосунки, дитина виховується в сім`ї, де йому створені всі умови для гармонійного фізичного та духовного розвитку. В ході розгляду цивільної справи, за заявою представника відповідача, в присутності представників органу опіки та піклування було складено акт передачі дитини від [PERSON] до [PERSON] , було встановлено, що дитина не знає своєї матері, не пам`ятає її. В свою чергу, [PERSON] не чинив перепон у такій зустрічі, між собою вони домовилися, що дитина надалі буде проживати з [PERSON] , а [PERSON] буде безперешкодно спілкуватися з сином. Між тим, з того часу відношення матері до дитини не змінилося, між ними не налагоджено зв`язок, відповідач продовжує ухилятися від виконання всіх своїх батьківських обов`язків. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Піщанської сільської ради Назаренко М.В. підтримала позови, вважає за можливе, в інтересах малолітньої дитини, позбавити батьківських прав [PERSON] . При цьому представник органу опіки та піклування за місцем проживання відповідача надала пояснення про те, що виконавчий комітет Піщанської сільської ради не був обізнаним про наявність у [PERSON] ще однієї дитини - сина [PERSON] , якого вона фактично покинула на чужого чоловіка, дійсно не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до цієї дитини. При цьому представник третьої особи повідомив суд про наявність у відповідача ще однієї дитини від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з нею, [PERSON] винаймає житло в с.Орлівщина. До органу опіки та піклування звернувся батько третьої дитини [PERSON] - [PERSON] , з проханням визначити місце проживання його малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з ним, в ході перевірки було встановлено, що третю дитину [PERSON] також залишила своєму цивільному чоловікові, її вихованням займаються дідусь та бабуся. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позов органу опіки та піклування, наполягав на задоволенні і його позовних вимог. Третя особа надав детальні пояснення щодо обставин, викладених у його позові. Так, з [PERSON] у нього були періодичні стосунки в період її перебування у шлюбі з [PERSON] , який помер у 2015 році. Коли у [PERSON] [INFO] син, вона його запевнила, що він являється його біологічним батьком. Розуміючи відповідальність за дитину, він намагався створити з [PERSON] сім`ю, взяв на себе всі обов`язки батька. Однак, між ними не складалися сімейні стосунки, [PERSON] на початку 2014 року пішла від нього та залишила йому дитину. З того часу він сам займається вихованням дитини, [PERSON] вважає його своїм батьком, і та ситуація, коли він дізнався, що у нього є матір стала для нього не очікуваною, але він, як батько зміг пояснити йому всі обставини, наполягав на тому, щоб [PERSON] зустрівся з матір`ю, підтримував з нею стосунки. Однак з червня 2019 року вона зустрілася з ним декілька разів і знову припинила все спілкування. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, наполягав на тому, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Перещепинської міської ради не являється повноважним органом, за заявою якого може бути прийняте рішення судом у цій справі. При цьому представник відповідача надав пояснення про те, що в житті його довірителя склалася складана сімейна ситуація, при якій вона була змушена залишити свою малолітню дитину проживати разом з [PERSON] , з яким дійсно деякий час проживали однією сім`єю, вона не заперечувала, щоб останній усиновив її дитину, однак вони не були у зареєстрованому шлюбі, тому усиновлення виявилося не можливим. При цьому представник відповідача не спростовував ту обставину, що протягом тривалого часу [PERSON] не займалася вихованням свого сина [PERSON] , після смерті свого чоловіка вона створила іншу сім`ю, переїхала проживати в с.Орлівщина, дитина залишилася проживати в м.Перещепине, де про нього дбає [PERSON] . Зі своєї сторони представник відповідача вжив усіх заходів для того, щоб матір та дитина мали можливість спілкуватися один з одним, тому представник відповідача вважає, що в даній конкретній ситуації відсутні виключні обставини, які дають підстави для позбавлення батьківських прав матері дитини. Відповідач в судове засідання не з`явилася, суд вживав заходи задля отримання особистих пояснень від відповідача, однак остання в судове засідання неодноразово не з`явилася, тому судом прийнято рішення з урахуванням пояснень її представника. Зі сторони позивача [PERSON] в якості свідка була допитана [PERSON] , яка надала суду показання про те, що являється матір`ю [PERSON] . Свідок підтвердила ті обставини, що [PERSON] певний час проживала однією сім`єю з [PERSON] . З появою [PERSON] її син виконував всі батьківські обов`язки, разом з [PERSON] вони проживали до березня 2014 року, потім вона зібрала свої речі та пішла в невідомому напрямку, залишила свого сина в їх сім`ї. Протягом всього цього часу [PERSON] жодного разу не поцікавилася долею свого сина, не бачила його, не відвідувала навчальні заклади, не займалася його вихованням взагалі. [PERSON] не пам`ятав свою біологічну матір, а після того, як була влаштована зустріч з матір`ю та дитиною, вона його бачила 3 рази. При цьому [PERSON] не висловлював жодного бажання зустрічатися з матір`ю, оскільки він не відчуває до неї жодної прив`язаності, а матір не проявляє жодної зацікавленості в цій дитині. Хлопчик виховується в їх сім`ї, де для нього створені всі умови, він добре навчається, він знає сім`ю, називає її бабусею, а [PERSON] - батьком, бо інших близьких родичів він не знає. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що в 2015 році познайомилася з [PERSON] , який проживав зі своїм сином [PERSON] та був впевненим, що це його син. Їй відомо, що [PERSON] залишила дитину [PERSON] в 2014 році. Наразі вона проживає однією сім`єю з [PERSON] , ставиться до [PERSON] , як до свого сина, матір дитини [PERSON] протягом 2019 року бачила свого сина 3 рази. При цьому свідок пояснила, що вони не чинять перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю, однак між сином та дитиною не налагоджено жодного контакту, [PERSON] не сприймає [PERSON] , як матір. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Так, суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.5), батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Дитина зареєстрована в [ADDRESS] , матір дитини зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 19). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с. 7). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, не спростовано сторонами, що з березня 2014 року [PERSON] проживає в сім`ї [PERSON] , що підтверджується в тому числі довідкою (а.с. 115). Не дивлячись на те, що біологічне походження батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] виключається (а.с. 117-118), в силу ст. 165 СК України, і орган опіки та піклування виконавчого комітету Перещепинської міської ради, і [PERSON] , яка особа, в сім`ї якої проживає дитина, є належними особами, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Правовідносини, що виникли між сторонами щодо позбавлення батьківських прав, регулюються наступними нормами закону, а саме. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналіз всіх поданих позивачами письмових доказів у сукупності з показаннями свідків, висновками органів опіки та піклування, свідчить про те, що [PERSON] свідомо та систематично ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини - [PERSON] , [INFO] . До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. У відповідності до акту обстеження умов проживання, складеного для можливості призначення опіки над малолітньою дитино, повноважною комісією встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає сім`я [PERSON] , разом з ними проживає [PERSON] , [INFO] , для якого виділена окрема кімнаті, в якій створені всі умови для розвитку дитини (а.с. 9). В період з 17.07.2014 року по день пред`явлення позову [PERSON] відвідував КЗ «ДНЗ «Ромашка», його матір в навчально-виховному процесі дитини участі не приймала, за час перебування дитини в дошкільному закладі жодного разу не була, активну участь у житті дитини приймає [PERSON] , про що свідчать відповідні довідки (а.с. 10-11). [PERSON] стоїть на обліку в Перещепинській АЗПСМ, станом його здоров`я опікується [PERSON] (а.с. 12-13). На момент розгляду справи судом [PERSON] навчається в КО «Перещепинський опорний освітній заклад (а.с. 15). [PERSON] вживав заходів для встановлення опіки на [PERSON] , задля чого повноважною комісією встановлено місце проживання потенційного опікуна разом з дитиною, встановлене його задовільне матеріальне забезпечення, [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання (а.с. 116). Суду подано висновок органу опіки та піклування, як за місцем проживання дитини, так і висновок органу опіки та піклування за місцем проживання матері. Обидва представники органів опіки та піклування протягом судового розгляду не змінювали своєї позиції щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] . Усі докази, в сукупності з показаннями свідків, поясненнями сторін, пояснення представників органу опіки та піклування, свідчать про те, що між [PERSON] , як біологічною матір`ю [PERSON] , [INFO] , на момент розгляду справи в суді втрачено сімейні зв`язки. Дитина не вважає [PERSON] своєю матір`ю, між матір`ю та дитиною навіть після прийнятих представником відповідача заходів щодо налагодження зв`язку (а.с. 167-171), не відновилися сімейні стосунки, [PERSON] не виявила бажання зустрічатися з дитиною, не виявила бажання забрати дитину в свою сім`ю. [PERSON] знає сім`ю, з якою не має кровного споріднення, однак називає і вважає їх батьками. В свою чергу, особа, яка взяла на себе всі обов`язки батька, а таким є [PERSON] , створив всі необхідні умови для виховання дитини під опікою. Питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини про доцільність позбавлення батьківських прав судом не з`ясовне, оскільки дитина не сприймає [PERSON] своєю матір`ю, про що свідчать перелічені вище докази. Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з початку 2014 року і до цього часу, всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, по відношенню до [PERSON] , фактично виконує [PERSON] , відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання сина, а дитина фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю особи, яка не має кровного споріднення з дитиною. Крім того, відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідачем по справі суду не надано беззаперечних доказів про те, що вона позбавлена можливості спілкуватися зі своєю дитиною, оскільки останній достеменно було відомо про місце проживання дитини, про особу, з якою вона залишила проживати дитину, однак ніяких активних дій нею не було вжито для налагодження сімейних зв`язків з дитиною. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги органу опіки та піклування, а також [PERSON] про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд дійшов до такого висновку. Так, згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні Частиною 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а суд одночасно з позбавленням батьківських прав може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, з урахуванням наявності на утриманні у відповідача ще двох малолітніх дітей, суд вважає за доцільне стягнути з [PERSON] на користь особи або закладу, де буде знаходитися дитина - [PERSON] , аліменти на його утримання, у розмірі 1/6 частини від її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] понесені ним, документально підтверджені судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (а.с.109), та на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial