Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У позовній заяві, уточненій в порядку п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, [PERSON] просить постановити рішення про виселення [PERSON] із належного їй на праві приватної власності 1/2 житлового будинку по вулиці Володимирській 13 в місті Любомль Волинської області без надання йому іншого жилого приміщення з передбачених ст.116 ЖК України підстав. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вказане житло належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2006 року. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб з ним розірвано рішенням суду від 08.07.2016 року. Відповідач продовжує проживати і зареєстрований у цьому житлі. Однак спільне проживання з ним стало неможливим через те, що він зловживає алкогольними напоями, вчиняє скандали, виражається нецензурною лексикою, псує майно, участі в утриманні будинку не приймає, комунальні послуги не сплачує. З приводу неправомірної поведінки відповідача вона неодноразово зверталась в правоохоронні органи, проте це позитивного результату не дало. Добровільно залишити житло відповідач відмовляється, продовжує чинити перешкоди у користуванні належним їй майном, його поведінка негативно впливає на їх спільних дітей. Тому разом із дітьми була вимушена виселитись із житла, до якого на даний час відповідач її не впускає. Відповідач подав відзив на позовну заяву. У ньому позов не визнав і вказав, що спірне житло і земельна ділянка за цією адресою були придбані ним і позивачем у період шлюбу за спільні кошти і взаємною згодою, тому в силу ст.63 СК України є їх спільною сумісною власністю з рівними частками, а не особистою власністю позивача. Обраний позивачем спосіб захисту не може обмежувати його як співвласника у користуванні цим майном. Участь в утриманні житла він приймає, зокрема, за електроенергію в серпні 2018 року надав позивачу 800 гривень, за вересень 2018 року особисто здійснював оплату на 149 гривень. Доводи позивача про порушення ним правил співжиття і звернення в правоохоронні органи вважає безпідставними. \~ \~ \~ \~ Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Представник висловила аналогічні позову доводи і вказала на наявність підстав для виселення відповідача в порядку ст.116 ЖК України. Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Представник висловив позицію, аналогічну відзиву. Вказав на порушення права власності відповідача у заявлений позивачкою спосіб і безпідставність заявлених вимог в розумінні ст.116 ЖК України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ З копії рішення Любомльського районного суду від 08.11.2016 року вбачається, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 12.02.2003 року. В силу положень ч.2 ст.114 СК України, шлюб між сторонами припинено з дня набрання рішенням суду законної сили 02.08.2016 року. У період шлюбу у них народилось двоє дітей син [PERSON], [INFO], і син [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв серії І-ЕГ №\~039758, №\~064683. Копією витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно серії ССС №\~997589 від 29.01.2007 року стверджено, що позивачу на праві власності належить 1/2 частини будинку по вулиці Володимирській 13 в місті Любомль Волинської області, яке вона набула на підставі договору купівлі-продажу № 1306 від 18.09.2006 року. Із копії дубліката цього договору купівлі-продажу вбачається, що позивач придбала дане житло у [PERSON] за 15\~000 гривень зі згоди чоловіка [PERSON], заява якого зареєстрована в нотаріуса 18.09.2006 року за №1305 (пункт 4.2 Договору). Згідно із копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2006 року позивач [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га за адресою місця знаходження придбаного будинку по вулиці Володимирській 13 в місті Любомль також за згодою чоловіка [PERSON] (пункт 5 Договору). Відповідно до довідки Любомльської міської ради від 27.04.2018 року та відомостей будинкової книги у спірному житлі зареєстровані сторони по справі та їх діти. Із листів Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 04.05.2008 року, 09.07.2018 року та 24.10.2018 року вбачається, що в період з 10.02.2018 року по 24.10.2018 року у відділ поліції надійшло десять повідомлень позивача з приводу неправомірних дій щодо неї зі сторони відповідача (вчинення насильства, сварок, нанесення тілесних ушкоджень, пошкодження майна, перешкоджання веденню господарства). За результатами розгляду цих повідомлень по восьми зверненнях проведено профілактичну бесіду, по двох відносно відповідача [PERSON] складені протоколи про адміністративне правопорушення за ознаками ч.ч.1, 2 ст.1732 КУпАП. Постановою Любомльського районного суду від 01.06.2018 року провадження у справі за ч.2 ст.1732 КУпАП відносно відповідача [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу цього правопорушення. Отже, на підставі досліджених доказів судом встановлено, що спірне житло по вулиці Володимирській 13 в місті Любомль придбане сторонами у період їх шлюбу. У ньому зареєстровані сторони та їх діти. Позивач з дітьми виселились із житла через неможливість спільного проживання з відповідачем у звязку із його поведінкою. Як на правову підставу своїх позовних вимог позивач посилається на належність їй спірного житла на праві особистої власності і виселення з нього відповідача в порядку ст.116 ЖК України як колишнього члена сімї власника будинку через систематичне порушення ним правил співжиття. Згідно із ч.1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція даної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Жодних доказів, які б підтверджували той факт, що спірна частина будинку є виключною особистою власністю позивача, у тому числі, придбана за її особисті кошти, суду не надано. Розірвання шлюбу, відповідно до вимог ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Сам же по собі факт реєстрації майна на одного із подружжя не позбавляє іншого на частку у цьому майні. Таким чином, в силу ст.63 СК України, ст.369 ЦК України сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Як зясовано в судовому засіданні іншого порядку здійснення правомочностей щодо цього спільного майна між ними не встановлено. Згідно із ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із цієї норми слідує, що вона визначає підстави для виселення наймача та членів його сімї без надання іншого житлового приміщення. У спірних правовідносинах відповідач [PERSON] до кола цих осіб не відноситься, має статус співвласника житла, а тому до нього положення ч.1 ст.116 ЖК України не можуть бути застосовані. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не довела існування обставин, на які вона посилається як на підставу заявленого позову, а відтак і наявності підстав для виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. У звязку із прийняттям такого рішення понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed