Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

У лютому 2020 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згодом подавши уточнену позовну заяву. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 29.03.2012 року. На реєстраційному обліку за цією адресою перебуває відповідачка [PERSON] , яка в момент укладення договору дарування завіряла, що добровільно зніметься з реєстрації протягом одного тижня, однак цього не зробила та в квартирі не проживає майже вісім років. Реєстрація відповідача у цій квартирі перешкоджає позивачці у здійсненні нею прав як власника. За захистом своїх майнових прав позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 26.02.2020 р. провадження у справі відкрито. Представник позивача за довіреністю Гриценко В.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, уточнений позов підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, відзиву на позовну заяву не надійшло. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене та наявність одночасного існування умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважав за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів в порядку ст.ст. 280-281 ЦПК України. З`ясувавши позицію представника позивача за довіреністю, дослідивши докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, як встановлено по матеріалам справи, згідно копії договору дарування квартири від 29.03.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області Колосовською С.О., за реєстр. в реєстрі за № 2-647, дарувальник [PERSON] передала у власність, а обдаровувана [PERSON] прийняла безоплатно у власність як дарунок квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності на цю квартиру на підставі вказаного договору дарування належним чином зареєстроване за [PERSON] 03.12.2012 р. (а.с.3,4). Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , але не проживає в ній з 2012 року, про що 04.02.2020 р. було складено Акт за участю мешканців сусідніх квартир та завідувача сектору по роботі з населенням ТОВ КК Коменерго-Куп`янськ (а.с.5,12). Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та в ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, що мають в приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, які, окрім іншого, передбачають, що правовідносини, пов`язані зі створенням перешкод здійснення права користування своїм майном, регулюються ст. 391 ЦК України, яка встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові ВСУ від 16.11.2016 р. № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, перебування відповідача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, чинить перешкоди власнику у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved