Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання (догляду). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Договір був завірений нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3763. Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] взяв на себе зобовязання надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення, взамін чого остання передала йому у власність належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. У звязку з посвідченням договору довічного утримання була накладена заборона відчуження зазначеної в договорі квартири. Так, згідно до п.6 договору, за згодою сторін обовязок відповідача по наданню довічного утримання визначався у вигляді: забезпечення [PERSON] житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у всіх приміщеннях відчужуваної квартири; забезпечення продуктами харчування, одягом, наданням необхідної допомоги. Окрім цього, п. 7 договору, встановлено обовязок відповідача щодо сплати позивачці матеріального забезпечення в розмірі 500 грн., щомісяця. Відповідач не виконує взяті на себе обовязки , які передбачені договором, не звертає уваги на проблеми позивачки, не забезпечує її харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою, в тому числі і матеріально і взагалі відмовляється доглядати за нею. Просила суд розірвати договір довічного утримання від 21.04.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3763. В підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував, щодо їх задоволення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Договір був завірений нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3763. Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] взяв на себе зобовязання надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення, взамін чого остання передала йому у власність належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. У звязку з посвідченням договору довічного утримання була накладена заборона відчуження зазначеної в договорі квартири (а.с.6-7). Так, згідно до п.6 договору, за згодою сторін обовязок відповідача по наданню довічного утримання визначався у вигляді: забезпечення [PERSON] житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у всіх приміщеннях відчужуваної квартири; забезпечення продуктами харчування, одягом, наданням необхідної допомоги. Окрім цього, п. 7 договору, встановлено обовязок відповідача щодо сплати позивачці матеріального забезпечення в розмірі 500 грн., щомісяця (а.с.6). Проте, як стверджує позивач, відповідач не виконував умови договору належним чином. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов'язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання. Оскільки відповідачем визнано фактичне невиконання своїх обов'язків за договором утримання (догляду), та він також просив розірвати договір, суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 704, 80 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved