Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18 липня 2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони дітей не мають, однак сімейне життя не склалося через сварки, непорозуміння на побутовому ґрунті, відсторонення відповідача від несення обов'язків в сім?ї, через що втрачене почуття любові, поваги та шлюбні відносини, спільне господарство і спільне проживання припинені близько двох років тому. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав, пояснивши, що спроби примирення не дали позитивних результатів, спільне господарство не ведеться та з відповідачем вони проживають окремо з листопада-грудня 2014 року, подружні відносини припинили остаточно в середині 2015 року, а наразі позивач бажає створити сім?ю з іншою жінкою. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечуючи тим, що вона кохає свого чоловіка, бажає примирення і спільного проживання, та вважає, що не всі заходи до примирення вжиті та сім?ю можливо зберегти, а позивач може змінити свою позицію, зазначивши також, що через сварку у листопаді-грудні 2014 року вона залишила місце спільного проживання, проте вони намагалися примиритися, зустрічалися майже до кінця 2015 року, коли позивач взагалі перестав спілкуватися. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку за внутрішнім переконанням про наявність підстав для задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 липня 2013 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №364, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, залученим до матеріалів справи в копії (а.с.4). Від шлюбу сторони малолітніх або неповнолітніх дітей не мають. Сімейне життя не склалося з причин непорозуміння на побутовому ґрунті, сварки, через що сторони з листопада-грудня 2014 року спільно не проживають, сумісного господарства не ведуть, влітку 2015 року остаточно припинили подружні стосунки, а шлюб став формальністю. Спору з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя, немає, оскільки сторони за час шлюбу таких об?єктів не набули. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. З урахуванням клопотання позивача суд вважає за можливе віднести судові витрати на його рахунок.

Outcome: approved