Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

У лютому 2019 року до Харківського районного суду Харківської області звернувся адвокат Каламайко Дмитро Юрійович, діючи в інтересах [PERSON] , з позовною заявою до [PERSON] про знесення об`єкту самочинного будівництва та стягнення моральної школи, в якому просить суд: -зобов`язати [PERSON] знести прибудову літ. «А4-1» до житлового будинку літ. «А-1» та навіс, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати (на момент пред`явлення позову) - 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 00 копійок. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] (далі - позивач) та [PERSON] (далі - відповідач) на підставі договору довічного утримання від 23 травня 1996 року є власниками відповідно 13/25 та 12/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка на якій розташований вказаний будинок, з цільовим призначенням - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, також належить на праві власності позивачу та відповідачу. Відтак, в силу положень статей 355 та 358 ЦК України вказана земельна ділянка та відповідний житловий будинок є спільною власністю сторін у даній справі. Позивач обґрунтовуючи вимоги зазначає, що відповідачем у 2006 році самочинно зведено прибудову літ. «А4-1» до житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 6,00 кв.м., а у 2009 році самочинно, без згоди позивача як співвласника, зведено навіс літ. «О» на земельній ділянці, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за адресою: [ADDRESS] . Як підтвердження вказаного, приводиться посилання на текст позовної заяви про визнання права власності на самочинну забудову у справі №635/1037/18, яка ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року була залишена без розгляду. Виходячи із закріплених у частині четвертій статті 376 ЦК України положень позивач, як співвласник житлового будинку (до якого самочинно здійснено прибудови) та земельної ділянки (на якій самочинно побудовано навіс) не надавав своєї згоди на будівництво і заперечує проти визнання права власності на вказані вище об`єкти за відповідачем, а також просить зобов`язати останнього знести їх, оскільки самостійно, попри всі вимоги позивача, він відмовляється це зробити. До того ж, самовільне зайняття території та здійснення самочинного будівництва відповідачем, унеможливлює користування позивачем частиною земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю сторін у справі. У позові також приводяться доводи про те, що відповідачем порушено ряд норм законодавства про регулювання містобудівної діяльності та архітектурної діяльності, зокрема, передбаченими пунктом 1 частини першої статті 34, частини другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій» (чинного на час здійснення відповідачем прибудови до житлового будинку та будівництва сараю), оскільки саме позивач, як співвласник земельної ділянки, не надав передбаченої законом згоди на здійснення прибудови до будинку та на будівництво навісу, а також звернення прибудови та навісу відповідачем було виконано без належним чином розробленої та погодженої проектної документації. Разом з тим, згідно припису №378/1-Пр від 10.11.2017, який видано головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу №1 Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, [PERSON] , відповідача було зобов`язано усунути порушення, шляхом оформлення відповідної документації згідно чинного законодавства або приведення будівництва в попередній стан до 10.01.2018. Проте, позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду з відповідним позовом (25.02.2019) відповідачем вказані в приписі порушення не усунено. В результаті вказаних вище дій позивачу завдана матеріальна шкода, а саме, відповідач побудував навіс таким чином, що стічні води з нього проходять повз літній душ та вбиральню, які належать позивачу на праві приватної власності, осів ґрунт, у прибудовах накопичується конденсат вологості, з`явилися тріщини, відійшли шпалери, під ними з`явився грибок та пліснява, що негативно відображається на здоров`ї позивача та робить неможливим подальше використання відповідних будівель за призначенням. Згідно з приписами цивільного законодавства, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До того ж, у даному випадку, не знесення самочинно побудованого відповідачем навісу призведе до подальшого значного пошкодження та руйнування майна позивача. Зазначеними діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яку оцінено у розмірі 70000,00 гривень. Визначаючи розмір відшкодування, позивач керувався тим що страждання неможливо «виміряти» так, як це можна зробити з матеріальною шкодою. Крім того, у пункті 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», що викладені у листі Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797 зазначено, що «моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи». Обґрунтовуючи моральну шкоду та її розмір, позивачем приводиться посилання на положення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та статтю 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини викладену у рішеннях по справах «Stankov v. Bulgaria» (рішення від 12.07.2017), «Abdulaziz, Cabeles and Balkandali v. United Kindom» (рішення від 28.05.1985) та «Ромашков проти України» (рішення від 27.07.2004). Узагальнені доводи відзиву відповідача Відповідач проти позовних вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідаю дійсності, оскільки не підтверджені належними доказами, а тому вони не підлягають задоволенню. У відповідності до договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори Желтухіною Л.Н. 23.05.1996, реєстр. №1-1620 позивач набув право власності на 13/25 частин житлового будинку літ. «А-1», жилою площею 58,50 кв.м. з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці площею 1182 кв.м. в [ADDRESS] , які складаються з: кімнати 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9 жилою площею 26,0 кв.м., крильце а2, сарай «Е», льох «е», сарай «Г», «Д», забор № 2, колодязь № 4, колонка № 6. У свою чергу відповідач, на підставі вказаного вище договору довічного утримання, набув право власності на 12/25 частин житлового будинку літ. «А-1», жилою площею 58,50 кв.м. з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці площею 1182 кв.м. в [ADDRESS] , які складаються з: кімнати 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 жилою площею 32,50 кв.м., крильце «а3», льох «аі», гараж «Ж», смотрова яма «ж», сарай «Б», «В», «И», вбиральня «К», літній душ «З», огорожа № 1,3, замощення «І», підпорна стіна «П», колодязь № 5, колонка № 7, лісниця III. У відповідності до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 049646, виданого 05.12.2006 Безлюдівською селищною радою на підставі рішення VI сесії скликання Безлюдівської селищної ради від 28.09.2006, [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність передано земельну ділянку площею 0,150 га в [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 049645, виданого 05.12.2006 Безлюдівською селищною радою на підставі рішення VI сесії скликання Безлюдівської селищної ради від 28.09.2006, [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність передано земельну ділянку площею 0,093 га в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Після набуття права власності на житловий будинок (за даними технічного паспорту, наданого позивачем станом на 06.10.2015) відповідач є власником та користувачем у житловому будинку літ. «А-1» столової № 2-1, житлових кімнат №№ 2-2, 2-3, 2-4, тамбуру № 2-5, кухні № 2-6, ванної № 2-7 , по надвірним будівлям - навісу «О» з вигрібною ямою «П», гаражу «Ж», вбиральні «К», літнього душу «З», сараю «И». Отже прибудова до житлового будинку літ. «А-1» у вигляді тамбуру № 2-5, кухні № 2-6, ванної № 2-7, прибудована з боку частини житлового будинку, належної відповідачу, забезпечує окремий вхід до його частини житлового будинку, до якої позивач не має ніякого відношення, оскільки у його власності та користуванні знаходяться житлові приміщення у житловому будинку з іншого боку, де він має окремий вхід. Як вбачається з плану земельної ділянки за даними технічного паспорту (наданого позивачем станом на 06.10.2015), на земельній ділянці мається два гаража літ. «Ж» та літ. «Л», останній знаходиться у власності саме позивача, тож його твердження у позові, що через прибудовану відповідачем кухню до житлового будинку він не має можливості розмістити власний автомобіль на прибудинковій території є голослівними та такими, що не відповідають технічній документації. Разом з тим, земельна ділянка по [ADDRESS] була відведена сторонам для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, цільове призначення земельної ділянки не було порушено відповідачем, земельна ділянка є у спільній сумісній власності сторін, виділ ідеальної частки не проводився та не заявлявся позивачем, тож у який спосіб він обмежений у користуванні землею позивач свої доводи в цій частині позовних вимог не обґрунтовує. Також, відповідачем зазначається, що з 2006 року позивач не мав ніяких претензій до відповідача з приводу прибудови літ. «A4-1» та навісу, жодного разу до відповідача не звертався з будь-якими вимогами або пропозиціями, між співвласниками декілька разів велись розмови щодо продажу позивачем своєї частини домоволодіння. Згідно технічного паспорту, наданого позивачем станом на 06.10.2015 на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] , мається штамп встановленого зразка, що прибудова A4-1 з приміщеними 206, 2-7 та тамбур а4 самовільно прибудовані. Згідно з таблицею «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд», яка міститься в технічному паспорті, конструктивні елементи прибудови A4-1 наступні: рік побудови 2006, фундамент - бетон, стіни - цегла, покрівля - шифер, перекриття - дерево, підлога - дерево, є електрика, водопровід, каналізація, газопровід. Виходячи з приведеного вище, роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року та постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі №6-180цс14, відповідач вказує, що позивачем не доведено факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майно при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб, тим паче, що стіна, на яку спираються несучі конструкції прибудови літ. «А4-1», не являються огороджуючою конструкцією приміщень, які знаходяться в користуванні позивача. Відповідач також зауважив, що позивачем до матеріалів справи надано копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок зі штампом самовільне будівництво станом на 06.10.2015, тоді як на момент подання позову не надав належних доказів того, що на даний час мається самовільна побудова на земельній ділянці [ADDRESS] , що самовільно прибудована має істотні порушення будівельних норм та правил, що знесення прибудови та навісу технічно можливе і не порушує стану інших несучих конструкцій у житловому будинку та надвірних будівель. Отже, позивачем не доведено того, що прибудова А4-1 та навіс порушує права інших осіб та істотно порушує будівельні норми і правила. Таким чином, враховуючи приведе вище, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України можливості, а відтак позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача за свій рахунок знести самочинну прибудову та навіс, не підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди вказує, що позивачем не надано доказів того, що його права співвласника житлового будинку та земельної ділянки порушені відповідачем, а тому заявлена моральна шкода у розмірі 70 000,00 гривень не обґрунтована та не доведена. Процесуальні дії у справі На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 01 березня 2019 року позов [PERSON] залишено без руху, у зв`язку з недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України та надано позивачу строк для усунення недоліків визначених ухвалою. 21 березня 2019 року до суду від представника повивача [PERSON] - адвоката Каламайка Дмитра Юрійовича надійшов уточнений позов. 07 червня 2019 року згідно вимог частин шостої статті 187 ЦПК України отримано інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача - [PERSON] . На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30 липня 2019 року від представника відповідача- адвоката Зольнікової Віти Олександрівни надійшов відзив на позовну заяву разом з додатками. Згідно ухвали суду від 06 серпня 2019 року закрито підготовче судове засідання у даній справі та призначено розгляд справи по суті. Також в даній ухвалі вирішено питання про долучення до матеріалів справи письмових доказів за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката Зольнікової Віти Олександрівни. 06 вересня 2019 року від представника відповідача- адвоката Зольнікової Віти Олександрівни надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, разом з доказами про направлення вказаних доказів позивачу, а саме, копій технічного паспорту виготовленого ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» 03 квітня 2019 року та довідки ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» №3043/1 від 03.04.2019. 22 січня 2020 року до канцелярії суду від представника повивача [PERSON] - адвоката Каламайка Дмитра Юрійовича надійшла заява, в якій зазначено, що представник просить суд розглядати справу у його відсутність та задовольнити позов в повному обсязі, а всі необхідні суду докази надано. Також, 22 січня 2020 року до канцелярії суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Зольнікової Віти Олександрівни надійшла заява, в якій остання просить розглядати справи у її відсутність та відсутність відповідача, всі письмові докази в обґрунтування письмових заперечень вже подано, проти позову заперечують в повному обсязі та просять відмовити в його задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно договору довічного утримання від 23 травня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори Желтухіною Л.Н., [PERSON] та [PERSON] отримали у власність від батька ( [PERSON] ) відповідно по 13/25 та 12/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9, Т.1). Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №049646, виданого 05 грудня 2006 року на підставі рішення VІ сесії V скликання Безлюдівської селищної ради від 28.09.2006 [PERSON] , останній є співвласником (разом з [PERSON] ) земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,150 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010670300196 (а.с.10, Т.1). Також згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №049645, виданого 05 грудня 2006 року на підставі рішення VІ сесії V скликання Безлюдівської селищної ради від 28.09.2006 [PERSON] , останній є співвласником (разом з [PERSON] ) земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,093 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010670300198 (а.с.11, Т.1). Приписом головного інспектора будівельного нагляду інспекційного відділу №1 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області [PERSON] №378/1-Пр від 10 листопада 2017 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, за результатами позапланової перевірки, проведеної на об`єкті «прибудова до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] » було встановлено порушення пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», частини першої статті 29 Закону України «Про планування та забудову територій» (закон діяв до 12.03.2011), та визначено усунути виявлене порушення в строк до 10.01.2018 шляхом оформлення відповідної документації згідно чинного законодавства або приведення об`єктів будівництва у попередній стан (а.с.12, Т.1). Згідно технічного заключення, виготовленого ТОВ «Архітектурне бюро Харківського району» 23.12.2015, за результатами візуального огляду прибудови літ «А4-1» до житлового будинку літ. «А-1», розташованого в [ADDRESS] можливо зробити висновок, що несучі та огоржувані конструкції зазначеного об`єкту не мають дефектів, які свідчать про зниження її несучої здатності, в результаті чого, загальний стан будівельних конструкцій відноситься до ІІ категорії - задовільний. За результатами обстеження можливо встановити, що технічний стан конструкції обстеженого об`єкту забезпечує надійну експлуатацію та безпеку для життя та здоров`я людей (а.с.86-93, Т.1). Як вбачається з копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 06.10.2015 (а.с.13-16, Т.1), самочинно побудованими є прибудова літ.«А4-1» та тамбур літ. «а4». Разом з тим, згідно копії технічного паспорту спірної будівлі, виготовленого ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» 03 квітня 2019 року (а.с.106-112, Т.1), у спірній будівлі самочинно будованих приміщень немає. Також з довідки ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» №3043/1 від 03.04.2019 (а.с.113-114, Т.1) вбачається, що при проведенні поточної інвентаризації спірної будівлі з надвірними будівлями не має самочинно побудованих (перепланованих чи реконструйованих) об`єктів. Відтак, з наданих сторонами доказів судом встановлено на момент розгляду справи відсутність самочинно побудованих об`єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, § 58). Щодо вимоги позову про знесення об`єкту самочинного будівництва Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить органу державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконана вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушень самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи зможуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і може лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено. Відтак, юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18). З наданих суду документів вбачається, що самочинно будованих об`єктів на земельній ділянці, яка перебуває у спільній власності сторін, на момент розгляду справи немає, тоді як позивачем не спростовувались надані відповідачем докази, не заявлялось клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Відтак, за відсутність самочинно побудованих об`єктів нерухомості (частина перша статті 376 ЦК України) відсутні підстави для відновлення порушених прав шляхом знесення самочинної прибудови, а також питання доведеності факту порушення прав позивача самочинною забудовою судом не віршується. З приводу вимоги про стягнення моральної шкоди Відповідно до положень статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Під час судового розгляду справи не доведена наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди, тому

Outcome: dismissed