Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою та примусово зняти його з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позову вказувала, що вона є власником вищевказаної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.06.1992 року, посвідченого нотаріально. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними було зареєстровано 01.09.2006 року та розірвано 17.10.2018 року. Відповідач в квартирі не проживає з жовтня 2018 року, що підтверджується актом, складеним за участю мешканців будинку та посвідченим майстром ТОВ «УЮТ-2011» від 25.11.2019 року, комунальні платежі не сплачує, за станом квартири не слідкує. При цьому через наявність реєстрації відповідача позивач позбавлена можливості оформити субсидію. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Ухвалою судді від 22.01.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 20.03.2020. 20.03.2020 року сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу реєстрації, однак повістка повернулася без вручення з відміткою «адресат відсутній». Розгляд справи відкладено на 27.04.2020 року. 27.04.2020 року відповідач повторно в судове засідання не з`явився. повідомлявся судом належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу реєстрації, однак повістка повернулася без вручення з відміткою «адресат відсутній». Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені такі факти, що мають значення для справи і відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 12.06.1992 року позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 13). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 01.09.2006 року по 17.10.2018 року, що підтверджується долученими копіями свідоцтва про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 9,10). Відповідач [PERSON] зареєстрований у даній квартирі з 14.03.2003 року (а.с. 8, 21). Про те, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі позивача з жовтня 2018 року і на теперішній час також не проживає, свідчить долучена до позову копія Акта про непроживання від 25.11.2019 р., затвердженого ТОВ «УЮТ-2011» (а.с. 7). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Окрім наведеного, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України та свідчать про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, так як він без поважних причин понад рік у ньому не проживає за відсутності між позивачем і відповідачем домовленості про це і відсутністю причин, передбачених законом, які вважаються поважними. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, згідно з положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. У прохальній частині позовної заяви [PERSON] не заявляла до відшкодування з відповідача будь-яких понесених нею судових витрат. У зв`язку з викладеним, та враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Outcome: approved