Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

У лютому 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно з наказом від 17 квітня 2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону автоколони № 3 транспортного департаменту. Наказом від 08 квітня 2016 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням. Наказом від 16 серпня 2016 року [PERSON] повторно був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку. Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції), згідно видаткових (товарно- транспортних) накладних та актів прийому-передачі. Із [PERSON] були укладені Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 687-В та № 687-Е від 17 серпня 2016 року, відповідно до умов яких відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. [PERSON] неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію для її доставки в пункт призначення, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, накладними на переміщення, але під час передачі продукції контрагентам товариства, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними актами прийому-передачі. Відповідно до актів прийому-передачі кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній-кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних. ТОВ «Комплекс Агромарс» відповідно до вимог статті 136 КЗпП України та на підставі актів прийому-передачі продукції, видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення були видані накази «Про відшкодування збитків», у яких суми нестач продукції відповідають сумам нестач згідно актів прийому-передачі продукції. У телефонному режимі відповідача повідомлено про необхідність з'явитися і ознайомитися з наказами. За результатами проведеного перерахунку загальний розмір збитків, завданих товариству [PERSON] від недовозів м'ясопродукції становить 90 454 грн. 31 коп. Оскільки з [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, з подальшим переукладенням, а матеріальні цінності передавалися йому за разовими документами, то обидві з вищевказаних підстав вказують на те, що відповідач несе матеріальну відповідальність за заподіяну товариству шкоду. Таким чином, [PERSON] внаслідок неналежного виконання своїх трудових обов'язків, недбайливого ставлення до майна, переданого йому під матеріальну відповідальність, допущено нестачу матеріальних цінностей, що завдало товариству збитків на загальну суму 90 454 грн. 31 коп., яку товариство просить стягнути з [PERSON] Представник ТОВ «Комплекс Агромарс» у судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач подав заперечення на позовну заяву, у якій зазначав, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам» суди повинні вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; у чому полягала його вина; у якій конкретно обстановці заподіяно шкоди. За весь час роботи відповідача у підприємства не було нарікань на те, що продукція доставлена невчасно, із значною затримкою або в пошкодженому вигляді. [PERSON] виконував свої трудової обов'язки сумлінно. Позивач не конкретизує у позовній заяві які саме винні дії відповідач допустив, у наслідок яких продукція підприємства зазначала пошкоджень або була знищена і підприємство внаслідок цього зазнало збитків. Крім того, на підприємстві не розроблені та не затверджені норми природного убутку м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, тому спосіб врахування норм природного убутку м'яса, здійснений позивачем, й як наслідок, спосіб виявлення розміру нестачі вантажу не відповідає основним засадам бухгалтерського обліку. Окрім того, позивач не надав жодного доказу наявності, згідно вимог ч. 2 ст. 130 КЗпП України, протиправної поведінки відповідача, його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала, а тому позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Також, [PERSON] зазначив, що ТОВ «Комплекс Агромарс» зверталося із аналогічними позовами до інших працівників підприємства та рішеннями судів в задоволенні таких позовів відмовлено: рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року (Справа № 367/2874/16-ц; № рішення в ЄДРСР 64238479); рішення Володарського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року (Справа № 364/951/16-ц; № рішення в ЄДРСР 63589513); рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2017 року (Справа № 363/1398/16-ц; № рішення в ЄДРСР 64935445). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом від 17 квітня 2013 року № 393 КА/к-п [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону автоколони № 3 транспортного департаменту (Т.1 а.с. 20). Наказом від 08 квітня 2016 року № 346 КА/к-з [PERSON] звільнений за власним бажанням(Т.1 а.с.25). Наказом від 16 серпня 2016 року № 527 КА/к-з [PERSON] повторно прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку (Т.1 а.с. 26). 17 серпня 2016 року з [PERSON] укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов яких відповідач приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому автомобіля та матеріальних цінностей (Т.1 а.с.27, 28). Обов'язки [PERSON] полягали у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції) згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі (Т.3 а.с.54). [PERSON] неодноразово приймав м'ясопродукцію для її доставки в пункт призначення, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, накладними на переміщення Відповідно до актів прийому-передачі кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних (Т. 1 а.с. 34-250, Т.2 а.с. 1- 251, Т.3 а.с.2-53). Наказами товариства від 31 січня, 10, 20, 29 лютого, 10, 20, 31 березня, 10 квітня, 31 серпня 2016 року, проведено утримання заробітної плати [PERSON] у рахунок погашення заподіяної підприємству шкоди (Т.1 а.с. 50, 82-85, 151-153, 192-194, 223-225, Т.2 а.с. 49-51, 108-111, 190-192, 239-241). За результатами проведеного перерахунку загальний розмір збитків, завданих товариству [PERSON] від недовозу м'ясопродукції становить 90 454 грн. 31 коп. (Т.3 а.с 67-77). Наказом від 2 вересня 2016 року № 888 КА/к-з [PERSON] звільнено з роботи з посади водія автофургону автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (Т.1 а.с. 29). Згідно із ч.1 ст.134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання. Відповідно ч.1 ст.135-3 Кодексу Законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв'язку з виконанням нею трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов'язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей; б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося; в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов'язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки; г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об'єктів); д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей; е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача; є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена; ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена; з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників; и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток. і) виплати на користь інших суб'єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків; ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв'язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв'язку з ліквідацією юридичної особи-боржника); й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність. Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов'язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, позивачем не надано суду жодного належного доказу наявності згідно вимог ч. 2 ст. 130 КЗпП України протиправної поведінки [PERSON], або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала, а тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed