Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

У позові проти Громади [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельні ділянки загальною площею 0,56 га за адресою [ADDRESS]. Вимоги свої мотивує тим, що у 2004 році отримала за договором дарування житловий будинок та спірну земельну ділянку, однак відразу право власності на землю не зареєструвала, а після внесення змін до законодавства у сфері речових прав на нерухоме майно зареєструвати право власності у ДРС неможливо. У письмовій заяві до суду [PERSON] позов підтримала, просила справу розглядати без її участі. Сільський голова звернувся з аналогічним клопотанням, позов визнав. Представник ДРС у вирішенні спору поклалися на розсуд суду. Також просив розгляд справи проводити без нього. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають цивільним правовідносинам. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог. 07.08.2004 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким останній перейшов у власність житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,56 га за цією ж адресою (а.с. 8). Право власності на будинок позивач належним чином зареєструвала (а.с. 9). На звернення до ДРС з приводу реєстрації спірної земельної ділянки отримала роз'яснення, що договори про перехід прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації прав, що виникають відповідно до них, однак, до 2009 року право власності на землю могло посвідчуватися виключно державним актом. Тобто при кожному переході прав на землю новий власник мав отримати державний акт на своє ім'я, чого позивачем зроблено не було. Проте, у зв'язку з прийняттям 05.03.2009 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», з 02.05.2009 отримання державного акта на право власності на земельну ділянку стало необхідним лише у разі набуття права власності із земель державної чи комунальної форми власності (а.с. 6). Тож ДРС не має правових підстав для реєстрації права власності на землю за позивачем, а отже іншим способом, ніж шляхом визнання права власності у судовому порядку, вирішити наведене питання неможливо. До складу спірної землі входить ділянка площею 0,1122 для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1822084100:03:001:0434, ділянка площею 0,2000 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1822084100:03:001:0435 та ділянка площею 0,2478 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1822084100:03:001:0433 (а.с. 10-18). Загальна площа ділянок, зазначених у витягах з ДЗК, повністю відповідає розміру земельної ділянки за договором. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Воно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності з ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] правомірно набула право власності на спірні ділянки, а тому воно може бути визнане судом.

Outcome: approved