Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) посилаючись на те, що 27.10.2015 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] надав відповідачу гроші у сумі 300 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті строком на два місяці, але кошти в строк останній не повернув, чим порушив права позивача, а тому просив суд стягнути з відповідача борг в розмірі 7 391 130,00 грн. та судові витрати. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23.05.2017, позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 7 391 130,00 грн боргу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.12.2017, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2017 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23.05.2017 скасовано, оскільки суди попередніх інстанцій не встановили справжньої природи укладеного між сторонами договору та допустили порушення норм процесуального права, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 23.02.2018 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Гальонкіної Ю.С. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Гальонкіної Ю.С. від 26.02.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання /т. 1 а.с. 218/. 15.05.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує факт отримання від [PERSON] 300 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті та виникнення у нього обов`язку повернути позивачу вказані кошти. Посилається на те, що кошти, про які йшлося у розписці, це оплата (винагорода), яку [PERSON] та [PERSON] мали отримати у грудні 2015 року від [PERSON] (замовника) у разі знаходження покупців, які б наприкінці грудня 2015 року уклали договори купівлі-продажу земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Тобто, між вказаними особами існували договірні відносини з надання послуг, які регулюються ст. 901 ЦК України, а складанням розписки [PERSON] гарантував виконання ним зобов`язань з оплати послуг [PERSON] і [PERSON] у разі відшукання останніми покупців. Вказані договори-купівлі продажу земельних ділянок не були укладені, відповідно, у [PERSON] був відсутній обов`язок сплачувати винагороду [PERSON] та [PERSON] за договором про надання послуг. На спростування доводів позову відповідач надав висновок експерта за результатами проведення судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №9173/18-39 від 14.05.2018, який просив взяти до уваги при ухваленні рішення судом. Послався на те, що у зв`язку з неправомірними діями позивача він звернувся до ГУ Національної поліції у м. Києві із заявою стосовно вчинення останнім замаху на заволодіння майном в особливо великих розмірах. Станом на сьогоднішній день здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016100000002018 за ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі вказаної заяви /т. 1 а.с. 228-231/. 27.06.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про неправдивість викладених у відзиві обставин, оскільки [PERSON] ніколи не мав і не має у власності вказаних земельних ділянок на які є посилання у відзиві. Надані ним копії Державних актів на право власності на земельні ділянки та витяг свідчать про належність ділянок ТОВ «Торг Альянс», від імені якого не бралися гроші та не писалася розписка про позику грошей. Висновок експерта представник вважав неналежним доказом у справі, а тому просив позов задовольнити в повному обсязі /т. 2 а.с. 10-14/. 04.07.2018 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, про відсутність грошових зобов`язань, які випливають із договору позики у відповідача перед позивачем, що підтверджується висновком експерта за результатами судово-лінгвістичної експертизи. Висновок науково-правової експертизи, який долучив представник позивача не є доказом у справі, а тому відповідач просив не приймати його до уваги /т. 2 а.с. 55-58/. 06.07.2018 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Мицик Ю.С. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 10.07.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання /т. 2 а.с. 52-53/. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.01.2019 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті /т. 2 а.с. 93/. В судовому засіданні представник позивача поданий позивачем позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в його мотивувальній частині. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Сторони були неодноразово повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило. Суд, вислухавши виступи представників сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. При вирішенні вимог даного позову, суд керується нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що виникають за договорами позики. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з розписки, 27.10.2015 [PERSON] отримав у [PERSON] 300 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті строком на 2 місяці, тобто до 27.12.2015 /т. 1 а.с. 4/. Відповідач у відзиві стверджував, що кошти, про які йшлося у розписці, це оплата (винагорода), яку [PERSON] та [PERSON] мали отримати у грудні 2015 року від [PERSON] (замовника) за сприяння у продажу земельних ділянок по [ADDRESS] , що належали ТОВ «Торг-Альянс», керівником якого він був. Відповідач посилався на те, що між ним, позивачем та свідком існували договірні відносини з надання послуг, які регулюються ст. 901 ЦК України, а складанням розписки він, як директор ТОВ «Торг-Альянс», гарантував виконання зобов`язань з оплати цих послуг. Оскільки вказані договори-купівлі продажу земельних ділянок не були укладені, відповідно, у нього був відсутній обов`язок сплачувати винагороду [PERSON] та [PERSON] за таким договором. Водночас суд відхиляє вказані доводи, оскільки жодних належними доказів на підтвердження договірних відносини між сторонами з приводу надання послуг з продажу земельних ділянок відповідачем не надано, не було встановлено їх під час розгляду справи та спростовуються показами допитаного свідка. Так, в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача був допитаний свідок [PERSON] , який суду повідомив, що до 2015 року перебував з [PERSON] в дружніх відносинах. З [PERSON] він знайомий з 2013 року, у них також склалися дружні відносини. В кінці 2014 року він познайомив сторін. [PERSON] був дуже впливовою людиною. В 2015 році [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням надати в борг кошти. Після перемовин сторони поїхали в банк, де [PERSON] зняв кошти, після чого [PERSON] та [PERSON] приїхали до нього в квартиру, де останній передав кошти [PERSON] в борг, строком на два місяці. Вказаний строк був обраний відповідачем. Він безпосередньо був свідком передачі коштів, після чого [PERSON] була написана розписка про отримання коштів. Гроші [PERSON] брав у [PERSON] на розвиток бізнесу та весілля дочки. Свідок пояснив, що між сторонами не існувало договірних відносини щодо продажу земельних ділянок, він із [PERSON] також не мав будь-яких договірних чи переддоговірних відносин із надання послуг, він ніколи не представляв інтереси останнього. Посилання відповідача на відсутність у розписці обов`язку повернення коштів позивачу є безпідставними, так як розписку слід оцінювати (тлумачити), виходячи із повного її змісту (тексту). Так, у розписці зазначено, що [PERSON] взяв у [PERSON] 300 000 доларів США в гривневому еквіваленті строком на 2 місяці, що вказує на те, що у відповідача виник обов`язок щодо повернення коштів за наслідками спливу такого строку. Вказана розписка знаходиться у позивача й доказів протиправності її знаходження у останнього відповідач не надав. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». З огляду на принципи змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Доказів на підтвердження доводів про неотримання грошових коштів від позивача у бор, відповідач суду не надав. Суд також зазначає, що наявність звернення [PERSON] до ГУ Національної поліції у м. Києві із заявою стосовно вчинення [PERSON] замаху на заволодіння майном в особливо великих розмірах та внесення таких відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не може слугувати доказом на спростування укладеного договору позики між сторонами, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор за заявою особи зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування, а положеннями ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) встановлено, що до загальних засад кримінального провадження належить презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини, зміст яких конкретизовано у статтях 17 та 18 КПК, зокрема, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Таким чином судом встановлено, про наявність між сторонами позикових відносин, на підтвердження чого [PERSON] була написана розписка, зміст якої підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до 27.12.2015. Суд відхиляє наданий стороною позивача висновок науково-правової експертизи щодо правової природи відносин, які склались між сторонами стосовно боргових зобов`язань, оформлених розпискою від 27.10.2015, складеної науковим співробітником Інституту держави і права НАН України ім. В.М. Корецького, експертом, кандидатом юридичних наук Нерсенян А.С., оскільки відповідно до ст. 114 ЦПК України, такий висновок експерта може бути поданий учасниками справи з підстав застосування аналогії закону чи аналогії права або змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Також, в матеріалах справи міститься висновок судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 14.05.2018, судового експерта Будко Т.В., за змістом якого, у тексті розписки від 27.10.2015 не міститься інформація про мету, призначення грошової суми, наданої [PERSON] [PERSON] , не зазначено, що має наступити, відбутися із вказаною грошовою сумою по закінченні строку в 2 місяці, тому зробити однозначний висновок зі змісту даної розписки про отримання [PERSON] у борг від [PERSON] 300 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті із зобов`язанням їх повернення не уявляється можливим, як і не можливо однозначно трактувати мету, призначення такої грошової суми (може йтися про борг, тимчасову власність, заставу, передплату, зберігання, якусь гарантію, про здійснення обміну гривень в іноземну валюту тощо); неможливо категорично стверджувати про дату відліку строку, на який [PERSON] отримав гроші від [PERSON] (ймовірно, від дати підписання розписки), не зазначено, шо має наступити, відбутися із вказаною грошовою сумою по закінченні строку в 2 місяці, в тому числі, не зазначено, що дана сума має бути повернена і якщо так, кому саме вона має бути повернена, у якому вигляді (у доларах чи гривнях, за яким курсом), тобто неможливо однозначно стверджувати, що [PERSON] через 2 місяці взагалі має зобов`язання повернути [PERSON] якісь гроші (серед іншого, він міг їх «взять» як гарантію виконання якихось зобов`язань [PERSON] протягом двох місяців перед ним, [PERSON] ) Згідно зі ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Водночас, суд вважає, що висновок судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи не можливо покласти в обґрунтування рішення, оскільки на вирішення експерта були поставленні питання, які за своїм змістом виходять за межі предмету такої експертизи та надані відповіді, не лише з питань мовленнєвого характеру, а й з питань юридичного характеру. Семантико-текстуальною експертизою вирішуються завдання із встановлення змісту понять, лексичного значення слів або словосполучень, використаних в тих або інших текстах, їх стилістичного забарвлення, смислового навантаження, характеру інформації, що міститься в текстах (чи може така інформація розглядатися як образлива, чи містить вона загрозу конкретній особі (особам) тощо. Висновок експерта за результатами таких досліджень не є правовою кваліфікацією, а є констатацією об`єктивного змісту тексту з позиції спеціальних знань у галузі семантико-текстуальних експертних досліджень. Іншими словами, лінгвістична експертиза не може аналізувати юридичний аспект питання й робити висновок про наявність чи відсутність юридичних правовідносин. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності, зважаючи на те, що форма боргової розписки законом не визначена, досліджуючи зміст написаної відповідачем розписки, в сукупності із показаннями свідка, суд дійшов до переконання про виникнення між сторонами правовідносин, що виникають із договору позики. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-79цс14 вказав: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Стягнення суми боргу, відповідно до положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення. Водночас, враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики у національній валюті в гривні згідно курсу НБУ, станом на день підписання позову, що в загальній сумі складає 7 391 130 гривень 00 копійок, а на дату ухвалення рішення курс долара відповідно до даних НБУ зріс і відповідно зросла сума боргу у перерахунку на національну валюту, а тому суд, розглядаючи даний спір, вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved