Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

У позовній заяві зазначено, що відповідно до підписаної заяви №б/н від 10 травня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач [PERSON] не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 04.03.2020 року виникла заборгованістьза кредитним договором в сумі 79565,09 грн., що складається з наступного: 12016,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 12016,86 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4433,08 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625; 58850,15 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3765,00 грн. - штраф (процентна складова). Ухвалою Василівського районного суду від 06 квітня 2020 рокувідкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу [PERSON] було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надсилалася відповідачу [PERSON] за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ), проте поштові відправлення повернуті до суду без вручення відповідачу у зв`язку з відсутністю адресата за місцем проживання. Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку вважається днем вручення судової повістки. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди представника позивача, яка міститься у адресованій суду заяві (а.с.46), суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що 10 травня 2007 року [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов в Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.26). [PERSON] в заяві погодився на приєднання до Умов в Правил надання банківських послуг ПАТ КБ ПриватБанк, які розміщені на офіційному сайті банку а мережі Інтернет, які разом з Пам`яткою клієнта і Тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого згоден отримати шляхом роздрукування з офіційного сайту ПриватБанку. У заяві позичальника від 10 травня 2007 року, яка підписана [PERSON] , міститься волевиявлення позичальника [PERSON] отримати на своє ім`я кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», зазначений кредитний ліміт в сумі 0 грн., базова ставка 3% на місяць на залишок заборгованості. Між тим, у наданій суду заяві від 10 травня 2007 року, підписаній [PERSON] , відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просить, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), в тому числі стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самих розрахунків кредитної заборгованості за договором б/н від 10 травня 2007 року, позивач посилається на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», в редакції, що діяла на момент підписання заяви та «Тарифи Банку», як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи обслуговування кредитних карт не містять підпису відповідача. Суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що долучені до позовної заяви Витяг з Умов та правил були складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, та відповідно брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди за користування кредитом. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Верховний Суд в ухвалі від 28 листопада 2018 року справі № 362/4079/16-ц вказав, що при розгляді справ на підтвердження тих чи інших умов кредитування, банки повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, документи, долучені до позовної заяви, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, та прийняття умов договору у відповідності до прийнятих клієнтом Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг. Отже, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять даних про ознайомлення відповідача і його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 травня 2007 року шляхом підписання заяви. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду України у справі №342/180/176 від 03 липня 2019 року. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] пені у розмірі 58850,15 грн. та штрафів нарахованих відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині - 500,00 грн. та штраф у процентній складовій - 3765,00 грн., а також заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст.625, не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у заяві від 10 травня 2007 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Судом досліджені розрахунок заборгованості за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 31.08.2015 року (а.с.5-12), з якого вбачається, що відповідачу нараховувалися відсотки за користування кредитом за період з 10.05.2007 року з розрахунку 36% (3 % на місяць) на поточну заборгованість і 72% (6% на місяць) на прострочену заборгованість, з 01.01.2013 року з розрахунку 30% (2,5% на місяць) на суму поточної і простроченої заборгованості, з 01.09.2014 року з розрахунку 34,80% (2,9% на місяць) на суму поточної і простроченої заборгованості, з 01.04.2015 року з розрахунку 43,2% (3,6% на місяць) на суму поточної і простроченої заборгованості; розрахунок за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 30.09.2019 року (а.с.13-16), з якого вбачається, що відповідачу нараховувалися відсотки за користування кредитом за період з 01.09.2015 року по 30.09.2015 року за процентною ставкою 3,6 %; розрахунок за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 04.03.2020 року (а.с.17), з якого вбачається, що відповідачу нараховувалися відсотки за користування кредитом за період з 01.10.2019 року по 04.03.2020 року з розрахунку процентних ставок 3,6% на суму поточної заборгованості, 7,2% (86,4% на рік) на суму простроченого кредиту. При цьому, заява позичальника [PERSON] від 10 травня 2007 року містить умови кредитування з базовою ставкою 3% на місяць. За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. В разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №347/1910/15-ц, постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі №275/253/16-ц. Суду позивачем не надано будь-яких доказів того, що позичальник повідомлявся у встановленим законом та договором порядку про зміну тарифів, а тому, суд констатує відсутність підстав для стягнення з відповідача збільшеної відсоткової ставки за кредитом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони не відповідають умовам укладеного кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, які суд приймає до уваги відповідно до положень ст. 263 ЦПК України при розгляді цієї цивільної справи. Згідно Довідки АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.25) кредитна картка 4149 ** *0019 відкрита 10.05.2007 року, яка зазначена заяві позичальника від 10 травня 2007 року, видана терміном дії до січня 2009 року. Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем [PERSON] по закінченні строку дії відповідної кредитної картки [NUMBER] на підставі раніше поданої ним заяви від 10.05.2007 року інших кредитних карток в порядку, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг, та відповідне продовження строку дії кредитного договору. В своїх позовних вимогах АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути на свою користь 12016,86 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту та 4433,08 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано три розрахунки заборгованості за договором б/н від 10.05.2007 року. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 31.08.2015 року (а.с.5-12) вбачається, що у [PERSON] станом на 31 серпня 2015 року існувала поточна заборгованість за тілом кредиту в сумі 102,42 грн.; графа 3 розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 30.09.2019 року (а.с.13-16) підтверджує, що за період з 01 вересня 2015 року по 30 вересня 2019 року витрати клієнтом кредитних коштів складають 9062,50 грн., а всього витрати кредитних коштів складають 9164,92 грн. (102,42грн.+9062,50грн.), і саме ці кошти є фактично отриманими відповідачем та підлягали поверненню банку. Крім того, з розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 30.09.2019 року (а.с.13-16) вбачається, що з 01 вересня 2015 року позивач змінив порядок проведення розрахунку, і ввів додаткову графу 4 до розрахунку «відсотки погашені за рахунок кредиту», внаслідок чого за період з 01 вересня 2015 року по 30 вересня 2019 року відповідачу нараховано відсотки за користування кредитом в сумі 10 542,24 грн., сплата яких не передбачена договором і доказів узгодження таких дій банку із позичальником матеріали справи не містять, які були погашені за рахунок кредиту, тобто тіло кредиту безпідставно збільшено на вищезазначену суму, проте фактично зазначена сума позичальником не витрачалася, а тому визначена банком заборгованість за простроченим тілом кредиту з урахуванням відсотків є необґрунтованою. З розрахунків заборгованості за договором б/н від 10.05.2007 року станом на 30.09.2019 року (а.с.13-16) встановлено, що за період з 01 вересня 2015 року по 30 вересня 2019 року відповідач [PERSON] сплатив банку на погашення кредиту 10 663,73 грн., що відображено в графі 21 розрахунку «сума погашення за наданим кредитом», а також у кінцевому підсумку розрахунку, в тому числі: погашено заборгованості за поточним тілом кредиту - 2575,37 грн., погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту - 5116,13 грн., погашено заборгованості по пені - 2972,23 грн. Таким чином, враховуючи, що сплачена відповідачем сума погашення за наданим кредитом перевищує суму витрат кредитних коштів, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом та процентами, нарахованими відповідно до вимог ст.625 ЦК України, оскільки позивачем безпідставно нарахувалась пеня і штрафи на підставі Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані з відповідачем та безпідставно нарахувалися підвищені відсотки, погашення яких відбувалося за рахунок тіла кредиту, які були сплачені відповідачем. За правилами ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню останньому, оскільки заявлений предмет спору визнаний судом не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed