Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

У лютому 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що між ним та відповідачем по справі 24 листопада 2009 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав [PERSON] 43000 доларів США строком до 01 вересня 2011 року, що підтверджується Договором позики. Однак до теперішнього часу [PERSON] грошові кошти не повернув. Крім того, 24 листопада 2009 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір про попереднє дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався реконструювати та збудувати домоволодіння, вирішити всі питання щодо введення його в експлуатацію, реєстрації права власності у відповідних органах, оформлення та отримання проектно-технічної документації на домоволодіння та у строк до 01.03.2012 подарувати позивачу ? частину домоволодіння та ? частину земельної ділянки по [ADDRESS]. Для будівництва позивачу та його сім'ї ? частини житлового будинку відповідач отримав від позивача грошові кошти із спільного сімейного бюджету на суму 60 000 доларів США, що підтверджується розписками. Однак, ні в установлений попереднім договором строк до 01.03.2012 ні в подальшому відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за вказаним договором щодо дарування ? частки домоволодіння та земельної ділянки розташованої за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з відповідача [PERSON] борг по Договору позики від 24.11.2009 з урахуванням 3% річних в сумі 377 871,51 грн. та безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 757 073,88 грн. (а.с.2-4, 25-28,108-112, 119-124, 228-235 т.1). Відповідач за первісним позовом [PERSON] не погодився із позовом та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку також неодноразово уточнював та остаточно просив суд визнати нікчемним договір позики від 24 листопада 2009 року укладений між [PERSON] та [PERSON] з дати його укладення, визнати нікчемним попередній договір дарування від 24 листопада 2009 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати виплату [PERSON] грошових коштів по розписці в розмірі 479 580,00 грн., як дійсну оплату за договором купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року (а.с.68-73, 160-166, 212-214 т.1). Третя особа [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], де третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання попереднього договору дарування від 24 листопада 2009 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] нікчемним, посилаючись на те, що при укладенні даного договору відсутня її згода як дружини [PERSON] на укладення даного договору, оскільки предметом договору є спільне майно подружжя (а.с.142-144, 191т.1). Ухвалою суду від 13 березня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи за зустрічним позовом залучено [PERSON] (а.с.222 т.1). В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просива їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Проти зустрічного позову та позову третьої особи [PERSON] заперечував в повному обсязі, просив у задоволенні позовів відмовити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, на задоволенні позову наполягала. Проти задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] та позову 3-ї особи [PERSON] заперечувала та просила суд відмовити у їх задоволенні, підтримавши надані письмові заперечення (а.с.137-140 т.1). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засідання проти задоволення первісного позову заперечували, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягали. Проти задоволення позову 3-ї особи [PERSON] не заперечували (а.с.154-159 т.1). Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засідання проти задоволення первісного позову заперечували на задоволенні свого позову наполягали, проти задоволення зустрічної позовної заяви не заперечували. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов даного договору позивач передав [PERSON] 350450,00 грн., який в свою чергу зобов'язувався повернути кошти в строк до 01 вересня 2011 року, також сторони домовилися, що грошовий еквівалент цього зобов'язання визначається в іноземній валюті, у зв'язку з чим грошовий еквівалент дорівнює 43000 доларів США, однак до теперішнього часу [PERSON] кошти не повернув (а.с.5 т.1). Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти) в строк і порядку, які встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що суму коштів за договором позики від 24 листопада 2009 року [PERSON] до теперішнього часу [PERSON] не повернув. Факт отримання грошей [PERSON] від [PERSON] за договором позики від 24 листопада 2009 року підтверджено самим договором. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд не може погодитися з посиланнями відповідача за первісним позовом [PERSON] та його представника щодо безгрошовості спірного договору позики, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам, суду не надано. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення коштів за Договором позики від 24 листопада 2009 року та 3% річних підлягають задоволенню, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 350 450 грн. 00 коп. по договору позики та 3% річних в сумі 27 424 грн. 51 коп., а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] в частині визнання нікчемним договору позики від 24 листопада 2009 року слід відмовити. Судом також встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 24 листопада 2009 року укладений попередній договір, який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. та зареєстрований в реєстрі під № 3-3178. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] зобов'язується реконструювати та збудувати домоволодіння, вирішити усі питання щодо введення в експлуатацію, реєстрації права власності у відповідних органах, оформлення та отримання проектно-технічної документації та домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] у строк до 01 березня 2012 року подарувати [PERSON] об'єкт нерухомого майна - ? частку домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] та ? частку земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.79-80 т.1). Відповідно до п.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Для будівництва позивачу ? частини житлового будинку та ? частини земельної ділянки, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентно 757073,88 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою [PERSON] (а.с.34 т.1). В установлений попереднім договором строк, тобто до 01.03.2012 відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за вказаним договором щодо дарування [PERSON] ? частини домоволодіння на ? частини земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] визнав отримання від [PERSON] коштів в розмірі 60000 доларів США, що в розписці зазначені як на будівництво, однак він отримав ці кошти в рахунок по договору купівлі-продажу від 24 листопада 2009 року укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], який посвідчено державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. (а.с.80 т.1). Разом з тим, суд не може погодитися з такими твердженнями відповідача за зустрічним позовом [PERSON], оскільки зазначеним договором купівлі-продажу встановлено ціну договору 17223 грн., що є суттєвою умовою договору. Крім того, до теперішнього часу укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 24 листопада 2009 року недійсним не визнано, сторони договору його не оспорювали. Зазначаючи про те, що він отримував кошти від [PERSON] по розпискам на а.с.34 т.1, [PERSON] не надано доказів цим обставинам. [PERSON], допитана в судовому засіданні, заперечує факт передачі саме нею коштів [PERSON], крім суми в 22100 доларів США, зазначаючи проте, що кошти [PERSON] передавав її чоловік [PERSON], з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, оскільки вона перебувала на роботі в м.Москва, що підтверджується наданими проїзними квітками. Відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] дані обставини належними доказами не спростовані. З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, суд вважає, що [PERSON] отримано від [PERSON] сума в розмірі 60000 доларів США, що в еквіваленті складає 757073,88 грн., як безпідставно отримані, а тому ці кошти підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], а тому позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню, тоді як у задоволенні зустрічного позову [PERSON] в частині визнання виплати [PERSON] грошових коштів по розписці в розмірі 479 580,00 грн., як дійсну оплату за договором купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. (а.с.2-4 т.1), то ці вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на вимогах Закону. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON], то суд зазначає наступне. Як встановлено судом 24 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. та зареєстрований в реєстрі під № 3-3178. [PERSON] вважає, що дані договори були укладені, щоб приховати основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та просить визнати вказані правочини удаваними, відповідно до 1.ч ст. 235 ЦК України. Відповідно до ч.1. ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не може погодитися з посиланнями позивача за зустрічним позовом [PERSON] на ст. 235 ЦК України, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин, тоді як обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Разом з тим, суд вважає, що попередній договір дарування укладений між сторонами 24 листопада 2009 року є нікчемним, оскільки він стосувався нерухомого майна, якого не було. Із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду у межах строку позовної давності (ст. 256 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спірний договір укладено 24 листопада 2009 року, тобто строк звернення до суду до 24 листопада 2012 року, тоді як позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду лише 20 червня 2013 року (а.с.68 т.1). Таким чином, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] в частині визнання попереднього договору дарування від 24 листопада 2009 року слід відмовити у зв'язку із пропуском строку звернення до суду. Що стосується позовних вимог третьої особи [PERSON] , то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 1990 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, наявним в матеріалах справи. Предметом попереднього договору дарування нерухомого майна від 24.11.2009, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. та зареєстрований в реєстрі під № 3-3178 є 1/2 частина домоволодіння та ? частина земельної ділянки [ADDRESS]. При укладенні угод про відчуження спільного майна подружжя, потребують обов'язкового нотаріального посвідчення та має бути письмова згода другого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Позивач [PERSON] в позовній заяві просила визнати попередній договір дарування нерухомого майна від 24.11.2009 укладений між [PERSON] та [PERSON] нікчемним, посилаючись на відсутність її згоди на укладення договору. Разом з тим, такі твердження третьої особи [PERSON] спростовуються наданими документами Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, а саме письмовою заявою [PERSON] на укладення спірного договору. Враховуючи результат розгляду справи та згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок держави, а за позовом [PERSON] на її рахунок.

Outcome: partial