Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

У поданій в суд заяві, зміненій заявою від 22 листопада 2016 року, [PERSON] просить визнати п.12.11 договору фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року недійсним з моменту укладення та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» сплачені ним кошти в сумі 16000 грн., пеню в сумі 97440 грн., 4848 грн. інфляційних та три відсотки річних в сумі 800,88 грн., а судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 10 лютого 2015 року між ним та представником ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в особі представника [PERSON] укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор марки «Донфенг 244», та сплачено 16000 грн. 16 лютого 2015 року в межах 14 днів він звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, яку ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» отримала 20 лютого 2015 року. У відповідь на його заяву відповідач визнало, що укладений договір є розірваним, водночас, сплачені ним кошти не повернув, покликаючись на п.12.11 договору. Указаний пункт договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягає визнанню недійсним з моменту укладення. А тому він має право на стягнення сплачених ним коштів, неустойки та індексу інфляції та трьох відсотків річних у судовому порядку. Сторони у судове засідання не зявилися з невідомої суду причини, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно поданих заяв позивач позовні вимоги підтримує повністю та з аналогічних підстав, а відповідач вимоги не визнав, просять справу розглянути без їх участі. У письмових запереченнях відповідач покликається на те, що договір фінансового лізингу між сторонами укладений в орендованому компанією офісі у письмовій формі відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Договором передбачені усі істотні умови, з якими [PERSON] погодився, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Оскільки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не є продавцем, а лише надавала послуги з укладення договору фінансового лізингу, твердження позивача про невідповідність умов цього договору положенням ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, а визнання пункту 12.11 договору призведе до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Просить у задоволені позову відмовити повністю. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. Зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона згідно ст.60 ЦПК України зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Установлено, що 10 лютого 2015 року між [PERSON] (лізингоодержувач) та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу №001958, за умовами якого лізингодавець зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (трактор марки «Донфенг 244»), а [PERSON] зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Відповідно до п.1.3 договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати позивачем авансового платежу, тобто суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу в розмірі, указаному в додатку №1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Згідно з п.5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 5.2 договору фінансового лізингу встановлено, що лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Відповідно до п.8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №1 та №2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. За умовами п.п. 8.2.1 п. 8.2. договору перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначені у додатку №1 до даного договору; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору. Відповідно до квитанцій від 10 лютого 2015 року [PERSON] сплатив на банківський рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» 16000 грн. згідно договору фінансового лізингу за призначенням реєстраційний платіж. Щомісячні платежі на погашення вартості предмета лізингу, передбачені графіком сплати лізингових платежів, позивачем не сплачувалися. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст.2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а до відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Право виходу з контракту передбачено ст.6 Директиви 97/7/ЄС Європейського парламенту та Ради «Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах» від 20 травня 1997 року. Відповідно до цієї норми - споживач має у своєму розпорядженні період обсягом щонайменш сім робочих днів, протягом якого він може оголосити про свій вихід з будь-якого дистанційного контракту без повідомлення причини та без понесення стягнень. Єдиною відповідальністю, яку може понести споживач внаслідок реалізації свого права на вихід з контракту, є компенсація безпосередніх витрат на повернення товарів. 16 лютого 2015 року [PERSON] надіслав ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року та повернення йому сплачених коштів у розмірі 16000 грн., яке отримано відповідачем 20 лютого 2015 року. Листом від 12 березня 2015 року ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомила, що договір №001958 від 10 лютого 2015 року на підставі заяви [PERSON] п.3 ст.7, ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» вважається розірваним з 20 лютого 2015 року та згідно п.12.11 договору сплачені останнім кошти (комісія за організацію договору) поверненню не підлягають. Так, пунктом 12.11 договору фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину згідно ч.1 ст.215 ЦПК України є недодержанняч в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог , які встановлені частиною першою-третьої, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. З розяснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин згідно зі ст.217 ЦК України не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Частиною 3 і 4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Таким чином, оскаржуваний пункт 12.11 договорів лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року, на підставі якого відповідач відмовив позивачу у поверненні грошових коштів, коли той у 14 денний строк повідомив ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про розірвання договору і наполягав на поверненні грошових коштів, не відповідає положенням ч.3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права [PERSON], які йому гарантовані законом. Доводи відповідача, що ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню, оскільки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно, є помилковими, оскільки суперечать пунктам 6, 19 ст.1 цього ж закону, а можливий дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача не доведено. З огляду на викладене вимоги позивача у частині визнання пункту 12.11 спірного договору та стягненні сплачених ним коштів в сумі 16000 грн. є обґрунтованими. Відповідно до ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Оскільки стягнення з відповідача коштів в сумі 16000 грн. за договором фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року та виконання грошового зобов'язання з повернення цих коштів пов'язане з визнанням судом окремих його пунктів недійсними, а не в силу розірвання цього договору, тому правові підстави для стягнення з відповідача неустойки у розмірі 1% за період з 23 березня 2015 року по 22 листопада 2016 року за 609 днів в сумі 97440 грн., інфляційних нарахувань та трьох процентів річних згідно положень ст.625 ЦК України на даний час відсутні та вимоги позивача у цій частині є безпідставними. Таким чином, позовні вимоги підлягаю частковому задоволенню. Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача у дохід держави судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved