Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

У провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за вказаним позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визнання незаконним протиправну відмову суб`єкта владних повноважень та скасування рішення Виконкому Металургійної районної у місті Кривому Розі ради від 19.07.2017 року за №253 та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Виконкому Металургійної (раніше Дзержинської) районної у м. Кривому Розі ради №253 від 19.07.2017 року, позивачеві було відмолено у передачі двохкімнатної квартири [ADDRESS] Тільги у приватну власність. Дії відповідача, суб`єкта владних повноважень є незаконними, та порушують її житлові права і захищенні законом інтереси. Так, працюючи у Житлово-комунальній конторі №3, назва якої 17.08.2000 року була змінена на Комунальне житлове підприємство №3, позивач отримала службову квартиру [ADDRESS] . Рішенням Виконкому Металургійної (раніше Дзержинської) районної у місті Кривому Розі ради №128 від 20.03.2013 року вище вказану квартиру було виключено зі службового житлового фонду Комунального житлового підприємства № 3. Згідно з рішенням Криворізької міської Ради від 30.03.2011 року №259 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті ради та їх виконавчих органів» повноваження щодо створення органу приватизації делеговано виконкомам районних у місті радам. Натомість, позивач зазначає, що їй було відмовлено у приватизації вище зазначеної квартири, де вона зареєстрована та на законних підставах проживає постійно з 01.01.1998 року. Свою відмову Відповідач мотивує тим, що вказана квартира була виключена зі службового житлового фонду «без надання права постійного користування жилим приміщенням». У зв`язку з чим, внаслідок незаконних дій відповідача, позивач обмежена в реалізації своїх законних житлових інтересів стосовно квартири [ADDRESS] , оскільки позбавлена можливості скористатися своїм правом, передбаченим ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, а тому звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду від 05.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, 12 червня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без її участі та задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло. Згідно ч.8 ст.178\~ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У зв`язку із неявкою учасників процесу, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити із наступних підстав. Судом установлені наступні обставини. Відповідно до Ордеру на жиле приміщення №152 від 17.09.2003 року, виданого Виконавчим комітетом Дзержинської ради народних депутатів Кривого Рогу [PERSON] , отримала на право заняття жилого приміщення з сім`єю з 2 осіб, житловою площею 29,9 кв.м., яке складається з 2 кімнат, за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 41) Згідно Довідки №7060 від 11.12.2019 року виданої головним спеціалістом відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , з 17.10.2003 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] . (а.с. 42) З наведеного вбачається, що позивач вселилась у житлове приміщення на законних підставах і правомірно ним користується та добросовісно використовує квартиру як єдине житло. Відповідно до Витягу з Рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради №128 від 20.03.2013 року про матеріали з житлових питань, на підставі Листа ліквідатора комунального житлового підприємства №3 Вернигори В.П. від 16.01.2013 року №78/3, враховуючи погодження заступника міського голови Вербицького Г.П. і управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради від 12.02.2013 року № 893/5, виключено двохкімнатну квартиру [ADDRESS] Тільги) із числа службових. У зв`язку з цим позивач звернулася до органу приватизації із заявою про передачу їй у власність квартири [ADDRESS] . До заяви було додано всі необхідні документи, а саме: довідку про склад сім`ї та займанні приміщення, документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, копію витягу з рішення та копію паспорта, що підтверджується копіє заяви [PERSON] на ім`я керівника органу приватизації голові Дзержинського районного у місті Кривому Розі ради Степанюку С.Д. (а.с.7) Рішенням Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради №253 від 19.07.2017 року про відмову в приватизації квартири [ADDRESS] , виконком [ADDRESS] відмовлено в передачі двохкімнатної квартири [ADDRESS] в приватну власність [PERSON] . (а.с.8) Вважаючи своє право на житло порушеним, позивач звернулася до суду, просить незаконним протиправну відмову суб`єкта владних повноважень та зобов`язати Виконком Металургійної районної у місті Кривому Розі ради виконати процедуру приватизації вказаної квартири та передати її останній та членам її сім`ї. Таким чином, між фізичною особою (суб`єктом приватного права) та виконавчими органами органу місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень як суб`єктом публічного права), що представляє та реалізує свої повноваження власника майна державного житлового фонду, виник житловий приватноправовий спір, пов`язаний із реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на володіння, користування, розпорядження жилим приміщенням, його приватизацію, цивільних прав, порушення котрих пов`язане із позбавленням їх володільців можливості здійснити (реалізувати) свої права повністю чи частково. При вирішенні зазначеного спору суд виходить із наступного. Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч.3 ст.9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18. Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року за №396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із п. 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. П. 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Згідно ч.10 ст.8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира розташована в житловому будинку та не відноситься до житла, що не підлягає приватизації у розумінні ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з п.1 ст.2\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» до\~об`єктів приватизації\~належать квартири\~багатоквартирних будинків,\~одноквартирні будинки,\~житлові приміщення\~у гуртожитках\~(житлові\~кімнати)\~кімнати у\~квартирах та\~одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст.5 передбачено право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Позивач вселилася у житло на законних підставах і правомірно ним користується. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до органу приватизації, позивачем додано до заяви про приватизацію нерухомого майна усі необхідні документи. Відтак, на переконання суду, відмова органу приватизації користувачу житлового приміщення у приватизації займаної нею квартири є безпідставною та незаконною та порушує права позивача на житло. Водночас, оскаржуваним рішенням виконкому Металургійної районної у місті ради від 19.07.2017 року за №253, що перешкоджає реалізації житлових прав позивача (зокрема, її прав на приватизацію житла), порушуються її суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси, відтак, оскаржуване рішення є незаконним/протиправним. Як про те роз`яснено в п.3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС, ГПК, КПК або КУпАП віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини, закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.11 ст.8 Закону №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Справи за позовами про зобов`язання провести приватизацію квартири розглядаються у порядку цивільного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18 та від 21 березня 2018 року у справі №К/9901/12678/18 провадження №11-124апп18. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, цивільні права та інтереси суд може захистити у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Ст.21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Таким чином, дослідивши структуру позову, сформований позивачами у залежності від кваліфікації правовідносин (визначення матеріального та процесуального закону, які повинні застосовуватися) предмет доказування, зміст/предмет позову, визначений указівкою позивачів на спосіб судового захисту, суд уважає, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст.16 ЦК України та є «ефективним» у розумінні ст.13 Конвенції, оскільки забезпечує поновлення порушеного права і одержання особами бажаного результату. Окрім того, суд звертає увагу, що незаконним рішенням та діями відповідача, позивача було позбавлено права на приватизацію в порушення вимог та положень ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу. Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції. Ст.14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин. Ст.1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені. Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування та його виключення із числа службового. Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109). Відтак, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання, що пред`явлений позов підлягає до задоволення з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивача та відповідача, захисту порушених житлових прав позивача шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідача, який перешкоджає їх здійсненню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved