Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свою позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що 25 вересня 2018 року між ним [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідачка отримала від позивача 227000 грн., про що склала власноручну розписку. Посилався на те, що за умовами договору позики відповідачка повинна була повернути позивачу грошові кошти до 25.10.2018 року. Однак станом на день звернення до суду з даним позовом відповідачка повернула грошові кошти за договором позики лише частково, зокрема 1 жовтня 2018 року у розмір 24 000 грн., 2 жовтня 2018 року у розмірі 9400 грн., 3 жовтня 2018 року - 600 грн. Посилаючись на те, що відповідачкою було повернуто позивачу лише частину коштів, та борг за договором становить 193000 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача [PERSON] 193 000 грн. боргу, 1523 грн. як 3% річних та 7621,17 грн. інфляційних втрат відповідально до ст. 625 ЦК України, 18 274,20 процентів у розмірі облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України за період з 26.10.2018 по 30.01.2019, а всього стягнути 220 418,37 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Пояснив суду, що позивач не був знайомий з відповідачкою. Грошові кошти надав у позику [PERSON] лише тому, що про це дуже просила спільна знайома сторін. Одночасно підтвердив, що під час розгляду справи у суді позивач додатково отримав в рахунок погашення заборгованості у травні 2019 року 8000 грн. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись спочатку на те, що грошові кошти [PERSON] отримувала у меншому розмірі, ніж зазначено у розписці, потім з підстав того, що не отримувала позику взагалі, а договір позики є фіктивним, потім з підстав того, що розписку було написано під примусом, однак грошові кошти [PERSON] не отримувала. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову у зв`язку з наступним. З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2018 року між ним [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачки грошові кошти у розмірі 227 000 грн. терміном до 25 жовтня 2018 року. Про отримання коштів від позивача відповідачкою складено розписку (а.с. 18). У жовтні 2018 року відповідачкою було здійснено три платежі на повернення боргу всього на суму 34 000 грн., в травні 2019 року повернуто додатково 8000 грн. (а.с.59). Станом на день розгляду справи [PERSON] грошові кошти, які отримала за розпискою від [PERSON] не повернула, а відтак, права позивача підлягають захисту судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (правовий висновок ВСУ від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13). Судом у судовому засіданні досліджено оригінал розписки, її текст та викладені умови повернення грошових коштів. Підстав вважати, що розписка засвідчує існування інших, а ніж боргових правовідносин між сторонами, не встановлено. Розпискою виражено справжню правову природу укладеного договору позики. Розписка має вираження обов`язку [PERSON] повернути грошові кошти, а відтак така розписка дає правові підстави для стягнення боргу судовим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У конкретному випадку сторони не встановлювали розмір відсотків, які має сплачувати [PERSON] за користування грошовими коштами. У такому випадку, позивач має право на стягнення з відповідачки відсотків у розмірі облікової ставки НБУ, яка в період з 26 жовтня 2018 по 30 січня 2019 року (період, визначений у позові) становила 18% річних. Надаючи розрахунки відсотків, які має сплатити [PERSON] , позивач допустився помилки, порахувавши не облікову ставку НБУ як це передбачено ст.1048 ЦК України , а подвійну облікову ставку НБУ, в результаті, розмір відсотків за період з 26.10.2018 по 30.01.2019, тобто за 97 днів, відповідно до ст. 1048 ЦК України повинен становити 9232,27 грн. (193 000грн. : 100% х 18% : 365 днів х 97 днів), а не 18274,20 грн. як просив стягнути позивач. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданих позивачем розрахунків, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 26.10.2018 по 30.01.2019 позивачем на суму боргу 193000 грн. було нараховано відповідачці 3% річних на суму 1523,00 грн. (193 000 грн. : 100 % х 3 % : 365 днів х 96 днів), а також інфляційне збільшення боргу на суму 7621,17 грн. Розрахунки інфляційного збільшення боргу, наведені позивачем, суд вважає невірними, оскільки позивач вирахував інфляційне збільшення боргу за весь жовтень 2018 року, тоді як прострочення повернення боргу розпочалося з 26 жовтня 2018 року, а тому за 6 днів жовтня 2018 року інфляційне збільшення боргу становило 635,03 грн., за листопад 2018 року - 2702,00 грн., за грудень 2018 року - 1544,00 грн., за 30 днів січня 2019 року - 1930 грн., а всього 6811,03 грн. Враховуючи відсутність доказів про те, що станом на день розгляду справи у суді відповідачка виконала умови укладеного з позивачем договору позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а відтак і про їх часткове задоволення. Зокрема, суд зменшує суму основного боргу на суму 8000 грн., яка була сплачена під час розгляду справи у суді, зменшує суму відсотків, нарахованих відповідно до ст. 1048 ЦК України до суми 9232,27 грн., зменшує інфляційне збільшення боргу до суми 6811,03 грн. За таких обставин, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 185 000 грн. заборгованості за розпискою; 1523,00 грн. як 3% річних; 9232,27 грн. відсотків, нарахованих відповідно до ст. 1048 ЦК України, 6811,03 грн. інфляційного збільшення боргу за період 26.10.2018 по 30.01.2019, а всього стягнути 202 566,30 грн. заборгованості за розпискою. В задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу, відсотків та інфляційного збільшення боргу у більшому розмірі позивачу необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача 2025,66 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial