Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 серпня 1989 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого дітей у сторін немає, однак сімейне життя з відповідачем не склалося через рідкі та нетривалі зустрічі в виправній колонії №94 з 1986 року по 1990 року, відсутність спільних інтересів, через що втрачене почуття любові, поваги, припинені шлюбні відносини і спільне господарство. Спір з приводу поділу спільного майна відсутній. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явився, подавши поштою заяву про розгляд справи у його відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надала та, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи в її відсутність не клопотала та про причини неявки не повідомила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10 серпня 1989 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований виконавчим комітетом Мар'ївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, актовий запис №36, та підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 08 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Синельниківському району Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, наявним в матеріалах справи (а.с.4). В період шлюбу діти у сторін не народжувались. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин рідких зустрічей лише у виправній колонії, де відбував з 1986 по 1990 роки покарання позивач, відсутність спільних інтересів, через що шлюбні стосунки між подружжям припинені, сторони спільне господарство не ведуть та проживають окремо, а шлюб тривалий час є формальністю. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, те, що позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved