Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

У лютому 2020 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, 11 жовтня 1996 року між громадянином [PERSON] , нею, її матір`ю [PERSON] , а також в інтересах дітей, які на той час були неповнолітніми, [PERSON] і [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого вони стали співвласниками квартири [ADDRESS] . Вказувала, що її матір, [PERSON] , померла [INFO] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне йому майно. З метою прийняття спадщини, вона звернулася до нотаріальної контори, однак державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій №624/02-31 від 12.04.2010 року, у зв`язку із тим, що мати при житті не визначила (не виділила) свою частку у спільній сумісній власності з іншими співвласниками, і що вчинення такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину без виділу часток в спільній сумісній власності суперечить чинному законодавству України. Враховуючи вищевикладене, з метою отримання свідоцтва права на спадщину, просила суд хвалити рішення, яким визначити, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , яка померла [INFO] належала частка у розмірі ј частини, [PERSON] належить частка у розмірі ј частини, [PERSON] належить частка у розмірі ј частини, [PERSON] належить частка у розмірі ј частини. У судове засідання позивачка не з`явилася, від її представника через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, від них через канцелярію суду надійшли клопотання, в яких вказали що позовні вимоги визнають у повному обсязі, просили розгляд справи провести у їх відсутності. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Так, в силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11 жовтня 1996 року між громадянином [PERSON] , [PERSON] , її матір`ю [PERSON] , а також в інтересах дітей, які на той час були неповнолітніми, [PERSON] і [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу, на підставі якого вони стали співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 7). В подальшому, [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне йому майно (а.с. 13). Позивачка у встановленому законом порядку звернулася до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва на спадщину, однак, державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій №624/02-31 від 12.04.2010 року, у зв`язку із тим, що мати [PERSON] при житті не визначила (не виділила) свою частку у спільній сумісній власності з іншими співвласниками, і що вчинення такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину без виділу часток в спільній сумісній власності суперечить чинному законодавству України (а.с.14). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказувала на те, що оскільки частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на квартиру не визначено, вона позбавлений можливості у визначеному законом порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно й відповідно, з метою захисту своїх прав, просила суд визначити частки кожного із співвласників у праві власності на спірну квартиру. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, ураховуючи те, що відповідачі не заперечують що їм належало по 1/4 частині у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, суд,

Outcome: approved