Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 26300 грн. заробітної плати, 9063,38 грн. компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01 червня 2017 року по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він з 08 травня 2012 року працював водієм у фізичній особи [PERSON] на підставі трудового договору, зареєстрованого Здолбунівським територіальним центром зайнятості, який було розірвано 30 травня 2017 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та знято з реєстрації 02 червня 2017 року. При звільненні відповідач не виплатив йому заборговану заробітну плату за період з червня 2016 року по травень 2017 року в сумі 26300 грн. Протягом всього строку дії трудового договору йому не надавалися щорічні відпустки та відповідна компенсації за невикористані дні у розмірі 9063,38 грн. при звільненні не виплачено, а тому за період з 01 червня 2017 року по день ухвалення рішення підлягає сплаті і середній заробіток за час затримки розрахунку. У відзиві на позовну заяву відповідач просить у задоволені позву відмовити, мотивуючи тим, що позивач [PERSON] був звільнений у травні 2016 року та з цього часу фактично не виконував роботу за трудовим договором, а здійснював приватну діяльність, тому обов`язку сплачувати останньому заробітну плату у неї не було. Позивачу надавалися основні щорічні відпустки, зокрема, оплачувалася путівка в санаторій у 2013 році тривалістю 21 календарний день, тому підстави сплачувати компенсації за їх невикористання при звільненні відсутні. У відповіді на відзив позивач погодився з доводами відповідача частково лише щодо надання йому оплачуваної відпустки у лютому 2013 року, тому просить стягнути компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 7503,67 грн. Обставини ознайомлення з наказом №12 від 30 травня 2016 року, в якому підстави його звільнення не зазначені, категорично заперечив, попередження про звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у квітні 2016 року отримав, однак з цих підстав його не звільняли, а був звільнений за угодою сторін з внесенням відповідного запису в трудову книжку відповідачем, яку отримав 30 травня 2017 року. Заперечення на відповідь позивачем не подавалися. Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, згідно поданих заяв просять справу розглянути без їх участі. Така сукупність обставин не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що позивач [PERSON] з 08 травня 2012 року працював водієм у відповідача [PERSON] на підставі укладеного в цей день трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, [PERSON] та зареєстрованого Здолбунівським територіальним центром зайнятості, що не оспорюється сторонами. Указаним трудовим договором, що укладений на невизначений термін, зобов`язано, зокрема, фізичну особу оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної ставки, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а також визначено тривалість щорічної оплачуваної відпустки згідно чинного законодавства, яка не може бути менш як 24 календарні дні. 30 травня 2017 року зазначений вище трудовий договір розірвано на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) та знято з реєстрації 02 червня 2017 року, що підтверджується відповідними записами в пунктах 17, 18 цього договору та підписами фізичної особи, працівника та уповноваженої особи служби зайнятості. Указані обставини звільнення позивача саме 30 травня 2017 року за угодою сторін підтверджуються записами у трудовій книжці серії [NUMBER] , заповненої 29 вересня 1975 року на ім`я [PERSON] , які свідчать також про перебування позивача у трудових відносинах на вказану дату. Належних та допустимих у розумінні ст.76-77 ЦПК України доказів ознайомлення [PERSON] з наказом №12 від 30 травня 2016 року [PERSON] про звільнення позивача з посади менеджера, в якому підстави та дата звільнення не зазначені, відповідачем не надано, а тому доводи про його звільнення саме з 30 травня 2016 року не є переконливими та не узгоджуються з дослідженими доказами по справі. Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю і право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З індивідуальних відомостей про застраховану особу, наявні в органах Пенсійного фонду України, [PERSON] отримував від [PERSON] за кодом 3170512325 заробітну плату з травня 2012 року по травень 2016 року, а надалі такі дані про нарахування заробітної плати відсутні і ці обставини невиплати позивачу заробітної плати з червня 2016 року відповідачем не заперечуються. З долученого позивачем розрахунку вбачається, що мінімальна заробітна пата з 01 червня 2016 року становила 1450 грн., з 01 грудня 2016 року 1600 грн. та з 01 січня 2017 року 3200 грн., тому за період з 01 червня 2016 року по 30 травня 2017 року заборгованість по заробітній платі становить всього на загальну суму 26 300 грн., яка підлягає стягненню. Згідно ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 ст.75 КЗпП України). У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки (ч.1 ст.83 КЗпП України). Відповідно до п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (п.7 «Порядку обчислення середньої заробітної плати»). З долученого позивачем розрахунку вбачається, що кількість невикористаних днів щорічної відпустки за період з 08 травня 2012 року по 30 травня 2017 року становить 101 день, заробітна плата за період з 01 червня по 30 травня 2017 року 26300 грн., тому компенсація за невикористані дні відпустки становить (26300:354 х 101) 7503,67 грн. Належних та допустимих доказів надання позивачу оплачуваної щорічної відпустки, окрім як у лютому 2013 року тривалістю 21 календарний день, відповідачем суду не надано, правильність розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки не спростовано, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Відповідно до ч.2 ст.116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності\~спору про\~розміри належних\~звільненому працівникові\~сум власник\~або уповноважений\~ним орган\~повинен сплатити\~зазначене в\~цій статті\~відшкодування в\~тому разі,\~коли спір\~вирішено на\~користь працівника.\~Якщо спір\~вирішено на\~користь працівника\~частково,\~то розмір\~відшкодування за\~час затримки\~визначає орган,\~який виносить\~рішення по\~суті спору\~(ч.2\~ст.117\~КЗпП України). Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього Кодексу\~роз`яснив, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13. Доказів звернення [PERSON] з вимогами до [PERSON] про виплату заборгованої заробітної плати як до, так і після звільнення 30 травня 2017 року з роботи на підтвердження наявності спору з приводу належних до виплати йому сум при\~звільненні, позивач суду не представив, що виключає наявність вини відповідача. Разом з тим, факт звернення позивача 10 травня 2019 року до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки, суд вважає належним пред`явленням вимоги про розрахунок в розумінні ст.116 КЗпП України, а тому саме з цієї дати і слід відраховувати строк затримки розрахунку при звільненні. З роз`яснень, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (абз.5 п.6 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ). На даний час заборгованість по заробітній платі та компенсація позивачу не виплачена, а тому згідно ст.117 КЗпП України підлягає стягненню і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженої постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Заробітна плата позивача у квітні та травні 2017 року становила 3200 грн., а тому середньоденний заробіток становить (3200х2 : 40) 160 грн. Загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 11 травня 2019 року по 21 січня 2020 року включно без утримання\~прибуткового податку\~й інших\~обов`язкових\~платежів складає\~28160 грн. (176 робочих днів х 160 грн.). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.141 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в доход держави у розмірі 768 грн. 40 коп. за вказану вимогу та на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 251,27 грн. пропорційно розміру задоволених інших вимог (32,7% задоволеної суми в розмірі 35663,67 грн.). На підставі\~наведеного та\~

Outcome: approved