Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24 червня 2019 року, у якому просив стягнути суму витрат по утриманню трикімнатної квартири [ADDRESS] , у розмірі 23 346, 40 грн у порядку регресу, та стягнути заборгованість за утримання вказаної квартири у розмірі 18 742, 36 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони є співвласниками квартири у рівних частках, проте відповідач не бажає нести витрати по утриманню майна. Зазначає, що з ним також проживає неповнолітня дитина - спільний із відповідачем син, а також на його утриманні непрацездатний батько, у зв`язку із чим позивач не має матеріальної змоги у повному обсязі вчасно сплачувати за комунальні послуги, проте змушений самостійно утримувати квартиру, чим порушуються його матеріальні права та інтереси, для відновлення яких він вважає за необхідне стягнути з відповідача суму у розмірі 37 265, 76 грн. Звертаючись із позовом до суду, позивач надав в якості доказів копію інформаційної довідки КП КМР КБТІ, датовану 17 січня 2017 року № КВ-2016 року № 52861, копію акту обстеження житлово-побутових умов від 05 листопада 2018 року, копію довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) за період з 01/05/2010 по 31/10/2018, копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг та сплату комісії за послуги переказу платежів. Ухвалою судді від 07 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 11 лютого 2019 року позивачем подано позовну заяву разом з додатками для відповідача /а. с. 40-41/. 12 лютого 2019 року до суду надійшла відповідь на запит суду, поданого згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України, щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 46/. Ухвалою судді від 13 лютого 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом (повідомленням) сторін /а. с. 47-48/. 25 червня 2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме у частині суми витрат по утриманню квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що у період з січня 2019 року по травень 2019 року продовжував сплачувати за надані житлово-комунальні послуги самостійно на суму у розмірі 9 646, 70 грн. Позивач, згідно з прохальною частиною поданої заяви, датованої 24 червня 2019 року, просив суд стягнути суму витрат по утриманню квартири у розмірі 23 346, 40 грн у порядку регресу, та стягнути заборгованість за утримання вказаної квартири у розмірі 18 742, 36 грн /а. с. 77-78/. 19 липня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому вимоги не визнано. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що спільний син сторін [PERSON] , 2004 року народження, проживає із відповідачем у Нідерландах, і очікує на отримання карти на постійне проживання у Королівстві, а отже твердження позивача про те, що дитина проживає з ним з 27 жовтня 2018 року і він несе витрати на його утримання не відповідають дійсним обставинам справи. Витрати на утримання майна, що є у спільній частковій власності і оплата житлово-комунальних послуг є різними за своєю суттю поняттями, оскільки житлово-комунальні послуги це, зокрема, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а витрати на утримання майна - це фактичне утримання будинку та прибудинкової території. Відтак, співвласник, який не користується житлово-комунальними послугами, які визначені вище, не зобов`язаний їх відшкодовувати /а. с. 90-117/. 02 березня 2020 року представником позивача подано до суду письмові пояснення, у яких зазначено, що, оскільки у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими обліковуються позивач, відповідач та їхній син, житлово-комунальні послуги по квартирі нараховуються на всіх зареєстрованих осіб. Зокрема, за період з 16 березня 2017 року по 15 квітня 2019 року позивачем було сплачено заборгованість, що утворилася за надані комунальні послуги по квартирі, у розмірі 38 254, 31 грн, що підтверджується банківськими квитанціями про оплату комунальних послуг, копії яких долучені до позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, а відповідно з відповідача має бути стягнуто половину сплаченої позивачем суми, що становить 19 127, 16 грн. Крім того, оскільки ні позивач, ні відповідач не сплачували рахунки, які були виставлені за комунальні послуги по квартирі, існує непогашена заборгованість, яка утворилася за період з 01 січня 2018 року по 01 січня 2019 року і у майбутньому підлягає сплаті. Представник позивача у своїх письмових поясненнях посилається на акти звірки, які суду не були надані. Представником відповідача також подано письмові пояснення у справі, які надійшли до суду 10 березня 2020 року засобами поштового зв`язку, та у яких сторона відповідача наголошує, що відповідач з червня 2014 року і до сьогоднішнього дня не проживає, не користується послугами з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, вивезення побутових відходів, централізованого постачання холодної води та водовідведення, домофоном, а також не споживає воду, газ, електроенергію. Окрім того, зазначено, що відповідач не заперечує проти оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території у сумі 1/2 частини від 939, 30 грн, що складає 469, 65 грн. Представниками сторін до суду направлено заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 22 листопада 2003 року сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 774. У шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 15 грудня 2016 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1304 /а. с. 11/. Рішенням Печерського районного суду міста Києва 31 липня 2013 року у справі шлюб між сторонами розірвано, що не заперечується сторонами. Позивач просив суд стягнути з відповідача половину суми, сплаченої ним за комунальні послуги за період з травня 2016 року по січень 2019 року, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у розмірі 23 346, 40 грн, та заборгованість по комунальним платежам у розмірі 18 742, 36 грн. Так, позивач вказує, що сума заборгованості, яка утворилася по комунальним платежам, підтверджується довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку і загальною карткою. Разом з тим, довідка про нарахування та сплату по особовому рахунку не відповідає критеріям письмового доказу, зазначеним у ст. 95 ЦПК України, оскільки не містить відомостей про видавника довідки, підпису уповноваженої особи, а також прізвища, імені, її посади, котра підготувала / сформувала таку довідку, і має ознаки монтажу та приховування частини даних, а відтак не є допустимим доказом /а. с. 15-16/. За приписами частини першої-четвертої ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями частини першої, другої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статей 319, 322 Цивільного кодексу України, власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. За нормою статті 360 цього Кодексу, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає з положень статей 7, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статей 151, 162 Житлового кодексу Української РСР та Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572. Як свідчить преамбула Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права і обов`язки. Відповідно до статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно з нормою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина перша статті 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень частини першої статті 544 Цивільного кодексу України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. З іншого боку власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, як це визначено приписами ст. 360 Цивільного кодексу України. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, тлумачення статті 360 Цивільного кодексу України свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Беручи до уваги те, що Верховним Судом у зазначеній постанові надано тлумачення положенням ст. 360 Цивільного кодексу України, суд має враховувати такі висновки під час розгляду даної справи. Як встановлено судом, і дана обставина не оспорювалась стороною позивача, відповідач не проживає у квартирі, в якій їй належить 1/2 частки, а отже з урахуванням вищезазначених висновків, зроблених Верховним Судом, використання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення здійснювалось на потреби особи позивача, оскільки, як він сам стверджує, він проживає у квартирі. Відповідно до платіжних документів, що містяться у матеріалах справи, позивачем було сплачено за послуги щодо утримання будинку і прибудинкової території, надані КП «Керуюча компанія Печерського району» за особовим рахунком № [NUMBER] , суму у розмірі 408, 39 грн (квитанція № 200 від 21 січня 2019 року за грудень 2018 року, згідно з рахунком-повідомленням станом на 01 січня 2019 року /а. с. 19, 30/. Також, згідно з квитанціями №№ 357, 362, 367 від 15 квітня 2019 року, позивачем було сплачено за послуги щодо утримання будинку і прибудинкової території, надані КП «Керуюча компанія Печерського району» за особовим рахунком № [NUMBER] , за період з 01 березня 2019 року по 01 квітня 2019 року, суми у розмірі 178, 06 грн, 174, 79 грн, 178, 06 грн відповідно /а. с. 82/. Таким чином позивачем доказано сплату за послуги утримання будинку і прибудинкової території у розмірі 939, 30 грн (408, 39 + 178, 06 + 174, 79 + 178, 06), половина суми за надання якої підлягає стягненню з відповідача - 469, 65 грн. Позивачем не доведено, що у зазначений у позовній заяві період відповідач споживала послуги централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, вивезення побутових відходів, централізованого постачання холодної води та водовідведення, домофоном, а також не споживала воду, газ, електроенергію, а отже не доведено і право вимагати від відповідача сплати половини вартості цих послуг. Доводи відповідача щодо створення позивачем перешкод у користуванні квартирою, зміну замків, здачу квартири в оренду без згоди та відома співвласника, як і можливе перебування на утриманні позивача неповнолітнього сина і непрацездатного батька, заборгованість за аліменти не стосуються предмету доказування у спорі щодо стягнення половини сплаченої суми за спожиті комунальні послуги та погашення заборгованості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення з відповідача половини суми, яка сплачена позивачем за послуги утримання будинку і прибудинкової території, і документально підтверджена доказами, у відповідності до положень Глави 5 ЦПК України, у сумі 496, 65 грн. Згідно з положеннями частини першої статті 133, 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач зазначав, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, на підтвердження чого надає копію посвідчення учасника бойових дій серії МВ № 014191 від 22 червня 2015 року /а. с. 6/. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Тобто зміст цієї норми свідчить про те, що учасники бойових дій звільненні від сплати судового збору лише у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав як учасників бойових дій, тобто порушенням гарантії їх соціального захисту, передбачених Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з тим, спір не пов`язаний з порушенням прав заявника як учасника бойових дій. Отже, він не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Так, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 07, 86 грн, з позивача - 760, 72 грн, оскільки останнім не було сплачено суму судового збору за подання позовної заяви. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial