Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якому просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилалась на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач з моменту народження доньки навмисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться станом здоров`я та проблемами доньки, ніяким чином не піклується про неї та не проявляє зацікавленості у її житті, що на її думку, свідчить про те, що він свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Окрім того, до позову було надано заяву [PERSON] від 01.08.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. за реєстровим № 1665, відповідно до змісту якої, відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та внесення змін в актовий запис про народження доньки [PERSON] . З урахуванням зазначеного, позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Судом вірно визначено найменування третьої особи як Управління - служба у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити. Додатково зазначила, що дитина вважає своїм батьком її теперішнього чоловіка [PERSON] , а відповідач до дитини не приходить та нею не цікавиться, допомоги на утримання спільної дитини не надає. В судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши сторони, свідка [PERSON] , думку дитини [PERSON] , дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який 18 квітня 2007 року було розірвано (а.с.12). Сторонами не заперечується, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.37-38). Позивач на сьогоднішній день перебуває у шлюбі із [PERSON] (а.с.16, зворот). Встановлено, що дитина [PERSON] зареєстрована та проживає із позивачем за адресою: [ADDRESS] , а також є учнем КЗО «СЗШ № 101» ДМР (а.с.13,37-38). Відповідно до характеристики учня 8-А класу Комунального закладу освіти «ЗСШ №101» [PERSON] , мама одна виховує дитину, приділяє увагу її навчанню і вихованню, регулярно відвідує батьківські збори, допомагає класному керівнику, в свою чергу, батько взагалі не приймає участі у вихованні дитини, жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився її навчанням та вихованням (а.с.13). Актом обстеження умов проживання дитини, складеним 13.12.2019 року, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] (позивачка), [PERSON] - дитина, [PERSON] , [INFO] - спільна дитина позивачки та її чоловіка [PERSON] , який наразі перебуває у місцях позбавлення волі. Будинок складається з 4 кімнат, коридорів, санвузлу та кухні, загальною площею 79,8 м2, власник будинку [PERSON] (батько позивачки). В будинку створено належні умови проживання, додержано санітарно-гігієнічні норми, кімнати сухі та світлі, є необхідні меблі, побутова техніка, наявне електро, водо та газопостачання, опалення та гаряча вода. Для виховання та розвитку дитини облаштована окрема кімната, де є спальне місце, місце для виконання навчальних завдань, є шафа для зберігання дитячих речей та одягу, у дитини є сезонний одяг, взуття. Комісія прийшла до висновку, що житлово-побутові умови дитини задовільні (а.с.37). Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно з ч.1 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору про позбавлення батьківських прав (ч.2 ст.171 СК України). В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , за участю вихователя [PERSON] та психолога [PERSON] , висловив свою думку з приводу спору про позбавлення батьківських прав та зазначила, що живе з мамою за адресою: [ADDRESS] . Відповідача вона не пам`ятає, підтримує позбавлення його батьківських прав, своїм батьком вважає [PERSON] . Вихователь [PERSON] після того як була вислухана дитина, зазначила, що згодна з думками дитини, а психолог [PERSON] наголосила на тому, що дитина розвинена для свого віку. Крім того, факт неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем по відношенню до дитини підтвердила допитана в судовому засіданні свідок. Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що позивач є сестрою її зятя, вона часто буває в родині, раз на місяць відвідує позивача, відповідача вперше побачила в судовому засіданні та за 12 років жодного разу не бачила його у родині позивача, дитина [PERSON] постійно грає з її онукою, якій вона також ніколи не розповідала про батька. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, данні про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Вирішуючи позовні вимоги, що полягають у позбавленні відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 цього ж кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В судовому засіданні не встановлені об`єктивні перешкоди для відповідача у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Емоційний зв`язок між відповідачем та дитиною фактично відсутній, відповідач не виявляє до своєї доньки батьківського піклування, її не відвідує, долею дитини не цікавиться, ні в телефонному режимі, ні в інших формах спілкування. Крім того, матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву від 01 серпня 2019 року, підписану відповідачем та адресовану відповідним органам, де відповідач зазначив, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо доньки [PERSON] . Перелічені докази в своїй сукупності поза всяким розумним сумнівом підтверджують той факт, що відповідач не виконує покладений на нього ст.150 Сімейного кодексу України обов`язок щодо піклування про здоров`я своєї дитини, її духовний та моральний розвиток, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Наведене знаходить свій прояв в тому, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, останні вважали за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , і суд не вбачає підстав ставити такий висновок під сумнів (а.с.38). Наведені обставини в своїй сукупності є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини і, на підставі викладеного, таке позбавлення батьківських прав є необхідним та відповідає найвищим інтересам дитини. Окрім іншого, позовна заява [PERSON] містить також правове обґрунтування необхідності стягнення аліментів, однак, прохальна частина позову містить лише одну вимогу, про позбавлення батьківських прав відповідача, що, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, щодо розгляду справи виключно в межах заявлених позивачем вимог, позбавляє суд можливості вирішити зазначене питання. В свою чергу, суд роз`яснює позивачу його право на окреме звернення до суду із позовною заявою про стягнення аліментів. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви … про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. На думку суду, з урахуванням наведених вище норм Закону, встановлено, що позивачем по справі надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною і будуть відповідати інтересам дитини. Матеріали справи містять належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач байдужливо ставиться до дитини, на які позивач посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Отже, встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, його поведінка свідчить про наявність кожного окремо і всіх у сукупності факторів, зазначених у Постанові Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved