Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Вона з 2004 році перебувала з відповідачем у шлюбних відносинах, у зв'язку з чим на прохання останнього зареєструвала його місце проживання у своїй квартирі. У зазначеній квартирі відповідач ніколи не проживав, а його реєстрація місця проживання у квартирі позбавляє її можливості здійснювати своє право на користування та розпорядження квартирою в повному обсязі. Крім того, позивач вимушена нести додаткові витрати щодо сплати нарахованих на відповідача комунальних послуг. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, на електронну адресу суду направила заяву про розгляд справи у її відсутність на підставі наявних у матеріалах справи доказів, в якій також вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання 24 травня 2018 року повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом на останню відому суду адресу реєстрації місця проживання, шляхом направлення судових повісток, розміщення оголошень на сайті суду про час та місце проведення судових засідань 26 квітня 2018 року, 16 травня 2018 року та 24 травня 2018 року. За таких обставин, враховуючи наявність клопотання позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи за відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом установлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 12 березня 2004 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 15 лютого 2018 року у квартирі [ADDRESS], починаючи з 25 грудня 2008 року, зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначала, що перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, тому [PERSON] є колишнім членом сім'ї позивача. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз положень ст. 391 ЦК України та ст. 156 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно нотаріально посвідченої заяви мешканців будинку № 43 по просп. Оболонському у м. Києві [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 12.02.2018 року [PERSON], [INFO], не проживає у [ADDRESS] з березня 2004 року до дня складання даної заяви. Оскільки відповідач тривалий час не проживає у квартирі позивача, суду не надано доказів про укладення будь-якого договору між сторонами щодо користування цією квартирою, а реєстрація відповідача в цій квартирі чинить перешкоди власнику квартири (позивачу) у здійсненні права власності на квартиру, то позивача необхідно визнати таким, що втратив право користування нею. Відповідно до ст. 142 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у виді судового збору.

Outcome: approved