Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що з 1979 року по 2017 рік перебувала у шлюбі з відповідачем. В 1986 році сторонами по справі була отримана квартира [ADDRESS] та видано ордер на [PERSON] . В зазначеній квартирі зареєстровані позивач, відповідач, донька [PERSON] , син [PERSON] та онука [PERSON] . Відповідач [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в квартирі не має, і взагалі житлом він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили та не чинять, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. За таких обставин, посилаючись на ст.71,72 ЖК України, позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розглянувши справу за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11\~ст. 128 ЦПК України\~(судові повістки направлені по останньому відомому зареєстрованому місцю проживання відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень, а також через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 27 жовтня 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року розірвано (а.с.9,10). Відповідач\~ [PERSON] \~є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером №1448 від 09.09.1986 та копією типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду (а.с.12,24). Разом з ним у житловому приміщенні зареєстровано також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №2026 від 21.02.2020 (а.с.23). Відповідач [PERSON] \~залишається зареєстрованим\~в квартирі [ADDRESS] , утім, як зазначає позивач, з січня 2002 року в ній не мешкає без поважних причин, особистих речей в квартирі не має, оплату комунальних послуг не здійснює. На підтвердження позовних вимог позивачем надано Акт (без номера та дати), підписаний [PERSON] та [PERSON] проте, що відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає з січня 2002 року (а.с.22). Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Конституція України\~ у\~ ст.47 \~проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Стаття 71 ЖК Української РСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням\~\~фактичних обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року (справа №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року (справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18). Вказане відповідає роз`ясненням, які містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні\~ з\~наймачем\~ усіма\~ правами\~ і\~ несуть усі обов`язки,\~ що випливають з договору найму жилого\~ приміщення.\~ Повнолітні\~ члени сім`ї\~ несуть\~ солідарну\~ з\~ наймачем\~ майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно\~ проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1\~ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом як член сім`ї наймача спірної квартири, посилаючись на вимоги ч.1\~ст.71 Житлового кодексу України\~і обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач відсутній у найманій квартирі більше шести місяців, при цьому не скористалася своїм правом брати участь у судових засіданнях та доводити свої позовні вимоги належними та допустими доказами. Суд критично ставиться до наданої копії Акту, який не містить ані дати складання, ані номеру, підписаний [PERSON] та [PERSON] , підписи яких у встановленому законом порядку не завірені (а.с.22). Інших письмових доказів, як і клопотань про допит свідків, позивачем суду не надано, клопотань не заявлено. Крім того, позивачем надано Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 10 жовтня 2003 року, який укладено між ПРЖЕП АНД ЖЕУ 46 та наймачем [PERSON] , проте доказів того хто на день подання позову (лютий 2020 року) є балансоутримувачем будинку, не надано, як і не надано доказів хто натепер є наймачем квартири, чи укладався/переукладався в порядку визначеному ЖК України Договір найму спірної квартири у виконавчому комітеті Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпро ради, чи зверталася позивач з питання зміни Договору найму з 2002 року (як вона зазначає час вибуття попереднього наймача), і як наслідок чи змінювалися в особі основного квартиронаймача з 2003 року Договори про надання комунальних послуг. Згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Розглядаючи справу, суд був позбавлений можливості роз`яснити позивачу її право на подання письмових доказів, витребування необхідних доказів, допит свідків, оскільки позивач скористалася своїм правом на розгляд справи у її відсутність, як у підготовчому судовому засіданні, так і під час розгляду справи по суті. Як зазначалося вище, Верховний Суд у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 490/12384/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 520/6001/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 520/6001/15-ц висловив правову позицію щодо застосування статей\~71,\~72 ЖК Української РСР, яка полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за умови не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин. Процесуальний закон покладає обов`язок саме на позивача довести факт відсутності відповідача понад шість місяців у жилому приміщенні. Початок відліку часу відсутності визначається від дня коли особа залишила приміщення. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачем належними доказами не доведено, у зв`язку з чим до задоволення не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, ту обставину, що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed