Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання інформації поширеної у публічному просторі недостовірною, відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа № 754/10240/16-ц про перегляд заочного судового рішення за нововиявленим обставинами. 29 жовтня 2019 року, після закінчення судового засідання з розгляду зазначеної судової справи, у залі судового засідання у присутності учасників справи, [PERSON] декілька раз заявив, що [PERSON] є «аферистом». Вважає, що твердження відповідача не є суб`єктивною думкою та/або оціночним твердженням, а є неправдивим та таким, що не відповідає дійсності, внаслідок чого принижує його честь, гідність і шкодить діловій репутації. Крім того, внаслідок висловлювання цієї інформації, вважає, що йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 500 000 грн. Ураховуючи викладене, [PERSON] , просив суд визнати інформацію поширену [PERSON] у публічному просторі про те, що позивач є «аферист» недостовірною, стягнути з відповідача на користь позивача 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просив її задовольнити. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, судом суд вважає заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Положеннями статті 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з частиною першою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки [PERSON] не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що 29 жовтня 2019 року у залі судового засідання Деснянського районного суду м. Києва після розгляду цивільної справи №754/10240/16-ц [PERSON] у присутності інших учасників справи почав публічно висловлювати на адресу позивача наступне слово: «аферист», а відповідачем категорично заперечується дані обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про визнання інформації поширеної у публічному просторі недостовірною. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання інформації поширеної у публічному просторі недостовірною, які задоволенню не підлягають, тому не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди. На підставі статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed