Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

У листопаді 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, згідно з яким просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В позовній заяві вказує про те, що [PERSON] , [INFO] , є власницею квартири [ADDRESS] з 25.10.2019 року, яку придбала за договором купівлі-продажу у [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25.10.2019 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №186328031 від 25.10.2019 р. Зазначає, що станом на дату пред`явлення позову, у вказаній квартирі зареєстрований син попередньої власниці [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Так, позивач посилається на те, що оскільки право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , у Відповідача виникло у зв`язку з родинними зв`язками із попередньою власницею квартири, а для Позивача Відповідач є чужою людиною та підстави для права користування квартирою у Відповідача вже відсутні, Позивач звертається до суду з даним позовом. Як зазначає позивач в серпні 2000 року попередня власниця квартири [PERSON] переїхала в Республіку Мальта разом із дітьми - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] й проживає там і досі. В місті Київ остання перебувала лише на час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та підтверджується копією закордонного паспорту [PERSON] .. При цьому, аргументує позовні вимоги тим, що син попередньої власниці [PERSON] - [PERSON] , проживає разом із нею в Республіці Мальта з 2000 року. В квартирі [ADDRESS] , Відповідач не проживає вже майже 20 років. При підготовці до продажу квартири попередній власник отримала від Відповідача довіреність, якою останній уповноважив її на зняття його з реєстрації у вказаній квартирі. Проте, [PERSON] було відмовлено в знятті з реєстрації її сина [PERSON] у зв`язку із ненаданням його паспорту. Нею вчинялися дії щодо підготовки до здійснення провадження про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житлом в судовому порядку на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Зокрема, складено акт про непроживання Відповідача у квартирі. Проте, у зв`язку із необхідністю термінового продажу квартири, останньою не було подано відповідного позову. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідач у спірній квартирі фактично не проживає та не претендує на користування нею, а позивач змушена звертатися з даним позовом у зв`язку з тим, що іншого порядку зняття особи з реєстрації за її відсутності, окрім як на підставі судового рішення, немає. Ухвалою від 02.12.2019 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 04.02.2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначего її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. При цьому від представника позивача, повноваження якої перевірені судом, надійшла заява в якій вона просила розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 25.102019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 29), що підтверджується також, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 186328031, згідно якого вбачається, що право приватної власності вказано квартири зареєстровано за [PERSON] (а.с.32). Таким чином, позивач являється єдиним власником вказаної квартири. Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, а саме листом від 25.10.2019 року Шевченківської районної державної адміністрації в місті Києві, що у спірній квартирі станом на 25.10.2019 року значиться зареєстрованим, зокрема, [PERSON] , [INFO] (а.с. 34), який є сином попереднього власника - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.33) . При цьому, актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.10.2019 року підтверджується факт того, що [PERSON] , [INFO] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 27 серпня 2000 року (а.с.37). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При цьому, як зазначається позивачем у позовні заяві, ним на ім`я [PERSON] було надано довіреність, згідно якої він надає права останній, зокрема, «бути представником в житлово- експлуатаційних конторах та паспортному столі з будь - яких питань, подати та отримати всі необхідні для цього документи, в центрі надання адміністративних послуг з будь-яких питань що стосуються реєстрації місця проживання, отримувати довідку щодо зареєстрованих осіб, а також питань виписки, зняти х реєстраційного обліку, прописки, реєстрації..»(а.с.35-36), проте підтверджень вчинення будь -яких із цих дій матеріали справи не містять. При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved