Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

У лютому 2017 року ПрАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» в особі представника звернувся до суду з позовом до [PERSON], по якому просив: - стягнути з відповідача - [PERSON] на користь позивача - ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» грошові кошти в розмірі 18 058,10 гривень та судові витрати. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27.08.2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та [PERSON] було укладено Договір № 0111-1502-0058 добровільного страхування транспортного засобу, відповідно до умов якого, позивачем застраховано транспортний засіб страхувальника - легковий автомобіль [NUMBER]. 09.04.2016 року в м. Одесі на вулиці Генуезька, 22 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Особою винною у настанні страхового випадку, на думку позивача є [PERSON]. 15.06.2016 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 18 058,10 гривень відповідно до умов страхування, ув'язку з чим, вважає, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача та борг останнього перед ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» складає 18 058,10 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, заявив суду клопотання, згідно якого просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву, згідно якої просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав передбачених у письмовому відзиві до позову. Від відповідача надійшов письмовий відзив до позову, у якому він просив у задоволенні останнього відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи тим, що 15.11.2016 року суддею Осііком Д.В. винесено постанову, якою провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності закрито через сплив строків на притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, при цьому суд не визнав відповідача винним у настанні пригоди. Відповідач вважає, що враховуючи те, що ані обставини дорожньо-транспортної пригоди, ані вина відповідача не були встановлені, суд в цивільній справі не може прийняти постанову винесену в адміністративній справі в якості звільнення від доказування обставин пригоди та вини в її настанні відповідача. Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження вини [PERSON] в скоєнні ДТП, унаслідок якої пошкоджено застрахований у позивача автомобіль [NUMBER], відповідач вважає, що в стягненні з [PERSON] заподіяної шкоди й задоволення позову немає підстав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.08.2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та [PERSON] було укладено Договір № 0111-1502-0058 добровільного страхування транспортного засобу, відповідно до умов якого, позивачем застраховано транспортний засіб страхувальника - легковий автомобіль [NUMBER]. Згідно з постановою від 15.11.2016 року, 09.04.2016 року приблизно о 16 год. 45 хв. [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] по вул. Генуезьській в м. Одеса під час обгону не переконався в подачі сигналу та не вибрав безпечний інтервал, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення , яка набрала законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до розгорнутої Довідки ДАІ № 92056213, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача [PERSON], який керуючи автомобілем [NUMBER] порушив вимоги Правил дорожнього руху. Відповідно до страхового акту № 6671 від 13.06.2016 року, вказану подію визнано страховим випадком. [PERSON], як постраждалим в ДТП, було подано до ПрАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» заяву від 19.05.2016 року про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну в результаті вищезазначеного ДТП. Згідно з розрахунком до страхового акту № 6671 від 13.06.2016 року, сума страхового відшкодування згідно з Умовами Договору страхування становить 18 058,10 гривень. Відповідно до ст. ст. 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ПрАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» було прийнято рішення про визнання даної події страховим випадком та виплачено страхове відшкодування на підставі страхового Акту № 6671 та розрахунку страхового відшкодування. Страхове відшкодування в сумі 18 058,10 гривень. було виплачено згідно із заявою [PERSON], що підтверджується копією платіжного доручення № 24575 від 15.06.2016 року. Таким чином, позивач повністю виконав покладені на нього зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування [PERSON], Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2016 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП по факту вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КУпАП). Посилання відповідача в письмовому відзиві на те, що підстави для регресного відшкодування шкоди з відповідача на користь позивача відсутні, так як постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2016 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП по факту вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КУпАП), суд вважає помилковим з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди (постанова Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі №6-305 цс15). Пленум Верховного Суду України у роз'ясненнях, викладених у п.2 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» звертає увагу судів на те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі №3-51гс14). З огляду на наведене, та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивної цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір (постанова Верховного Суду України від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14). Приморським районним судом м. Одеси у постанові в справі про адміністративне правопорушення від 15.11.2016 року відносно [PERSON] було встановлено в його діях ознаки порушення вимог ст. 124 КУпАП та закрито провадження у зв'язку з закінченням на момент розгляду справи строків передбачених ст. 38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих підстав. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно з пп. «в» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі. У справі встановлено та не оспорюється те, що позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 18 058,10 гривень згідно із заявою [PERSON] Таким чином, позивач повністю виконав покладені на нього зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування потерпілій особі, а тому позивач набув права регресної вимоги до відповідача. Відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», не надано доказів про відсутність його вини у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 09.04.2016 року. Беручи до уваги положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позову в розмірі 1600 грн. Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного, згідно ст. 1191 ЦК України, ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: approved