Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

у листопаді 2017 р. позивач звернулася до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору конкретного користування від 02.10.2008 укладеного з [PERSON], здійснення поділу житлового будинку [ADDRESS], виділивши позивачу у власність в натурі частину житлового будинку, яка б відповідала ? частці у праві спільної часткової власності без врахування гаражу та частини сараю, [PERSON] просить виділити в натурі частину житлового будинку, яка б відповідала розміру 1/2 частки у праві спільної часткової власності з урахуванням знищеного гаражу та частини сараю, усунути перешкоди в праві користування земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого [PERSON] житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 14.06.2005 в рівних долях прийняли в дар земельну ділянку, житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями. 22.10.2008 сторони уклали договір конкретного користування житловим будинком. Проте, в порушенням вимог вказаного договору, відповідач без погодження здійснила знесення належний сторонам гараж, частину сараю та здійснила самочинну забудову двоповерхового житлового будинку. Позивач вважає, що укладений договір конкретного користування від 02.10.2008 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки укладений на порушення її прав, знищення частини належного їй на праві власності майна, що також призвело до зменшення частки у такому майні. Ухвалою суду від 24.11.2017 позовну заяву залишено без руху з підстав наявності недоліків (а.с. 19). Ухвалою суду від 26.01.2018 відкрито провадження у справі (а.с. 25). 26.02.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON], в якому зазначив, що на момент укладення договору конкретного користування від 02.10.2008 сторонами погоджено всі його істотні умови, визначено в рівних частинах порядок користування житловим будинком з відповідними будівлями та спорудами. Порушення прав позивача на момент укладення договору не було, позовні вимоги не містять посилання, обґрунтування та суті порушення прав позивача, не зазначено в чому полягає неможливість належним чином користуватись своєю частиною майна. Збудований будинок будувався з дозволу як позивача, так і його матері [PERSON] У задоволенні позову просить відмовити (а.с. 31-34). У відзиві на позовну заяву від 26.02.2018, що надійшов від відповідача [PERSON], зазначила, що її сином [PERSON] побудовано будинок, який знаходиться на її частині земельної ділянки, а не позивача, про будівельні роботи остання знала, будинок будувався з її дозволу, конструкцію сараю при цьому порушено не було, підстави для визнання договору недійсним відсутні. Навпаки, з ініціативи позивача створюються перешкоди для відповідачів щодо належного користування їхнім майном, оскільки внаслідок пожежі, що сталася в частині будівлі позивача, з метою відновлення пошкодження, нею знесено частину стіни, здійснено надбудову кімнати над приміщенням відповідача, чим створюються незручності, порушено будівельно норми та правила. Крім того, зазначила, що спірний договір сторонами укладено 26.02.2008, з позовом до суду позивач звернулась у листопаді 2017 р., тобто з пропуском строку позовної давності, а тому у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 39-41). 16.03.2018 позивач подала відповідь на відзив, вказала на те, що договір конкретного користування від 02.10.2008 спрямований на порушення її майнових прав, а саме, знищення частини гаражу, сараю, що призвело до зменшення її частки майна та площі. Для відновлення порушеного права підлягає знесенню самочинно збудований житловий будинок, побудований відповідачем, що розташований на належній позивачу земельній ділянці (а.с.67-69). 10.04.2018 відповідач [PERSON] подала заперечення проти відповіді на відзив, зазначила, що будівлю сараю під літерою «Г» не зносили, за спільною згодою сторін гараж у 2009 р. було розібрано та перенесено ближче до дороги, прибудовано до частини будинку позивача на спільній земельній ділянці. Позивачем пропущено строк позовної давності, підстави для визнання недійсним договору, передбачені ст. 203 ЦК України, відсутні, а тому у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 81). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, показів свідків, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, земельної ділянки від 14.06.2005 належить в рівних долях кожній земельна ділянка, площею 0,0603 га, житловий будинок під [ADDRESS], жилою площею 65,30 кв.м. з надвірними будівлями: сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», гараж під літ. «Г», спорудження №1-3,І (а.с. 9, 11). Відповідно до реєстраційного посвідчення, житловий будинок по ? частині належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 10, 42). 02.10.2008 [PERSON] та [PERSON] уклали договір конкретного користування, відповідно до умов якого у користування відповідачу переходить частина будинку з відповідними спорудами: приміщення 1-1/8,5-веранда, 1-2/5,3-кухня, ганок, 1-5/6,1-санвузол, 1-3/10-жила, 1-4/22,3-жила; також: ? частина сараю літ. «Б», ? частина гаража літ. «Г» та ? частина огорожі під №2, ворота №1, вимощення №1, інвентаризаційною вартістю 44065 грн., що згідно виробничого розрахунку становить 50/100 частин домоволодіння. У користування позивача переходить частина будинку з відповідними спорудами : приміщення 2-3/12,9-жила, в будинку 2-1/6,0-коридор, 2-2/3,1-санвузол, 2-4/19,6 жила, 2-5/7,4 кухня, 2-І/4,5-веранда, а також погреб, ? частина сараю літ. «Б», ? частини гаража літ. «Г», ? частина огорожі №2, хвіртка №4, інвентаризаційною вартістю 44784 грн. що згідно виробничого розрахунку становить 50/100 частин домоволодіння (а.с. 12). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок під [ADDRESS] від 01.02.2008, у квартирі №1 знаходиться веранда, 8,5 кв.м., кухня 5,3 кв.м., житлова 10,5 кв.м., 22,3 кв.м., санвузол 6,1 кв.м., загальна площа приміщень становить 52,7 кв.м. У квартирі №2 знаходиться коридор 6,0 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., житлова 12,9 кв.м., 14,6 кв.м., кухня 7,4 кв.м., веранда 4,5 кв.м., загальна площа приміщень становить 53,5 кв.м. Всього по літ. «А» домоволодіння складає 106,2 кв.м. загальної площі, житлова площа складає 65,3 кв.м., допоміжна-36,4 кв.м. (а.с. 13-16). Позивач просить визнати недійсним договір конкретного користування, здійснити поділ житлового будинку, усунути право на користування земельною ділянкою. В даному спорі відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 38-39), а тому суд керується наступним. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 Цивільного кодексу України, зокрема: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 вказаної статті). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Отже, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що спірний договір конкретного користування укладено між сторонами 02.10.2008, перенесення частини гаражу та сараю, будівнитцво житлового будинку відповідачем здійснювалось в період з 2008 року по 2010 рік, внаслідок чого, на думку позивача, порушено її право, знищено частину майна, будинок збудовано на належній позиачу земельній ділянці. Позивач звернулась до суду з позовом 22.11.2017, тобто після закінчення строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачем до суду подано не було і судом таких доказів не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивачка та її представник не подавали. Враховуючи наведене, у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, суд на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed