Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому вона просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,86 га, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий № 3221488600040010007, Державний акт серія КВ№0540119160, укладений від її імені з відповідачем 05 березня 2004 року. Вказуючи на те, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку вона є власником вказаної земельної ділянки. У березні 2015 року, маючи на меті передати її в оренду, вона дізналась про ту обставину, що ділянка обробляється невідомою особою без належних правових підстав тобто за відсутності договору оренди, зареєстрованого в належному порядку. Звернувшись із заявою до Шевченківської сільської ради вона дізналась, що оброблення земельної ділянки здійснює відповідач. Звернувшись до відповідача з заявою щодо недопущення в подальшому незаконного користування земельною ділянкою та припинення її оброблення [PERSON] отримала відповідь про те, що відповідач начебто за законних підстав користується земельною ділянкою, зареєстрований договір оренди є в наявності, а тому відповідач відмовився виконувати її вимоги. Враховуючи ту обставину, що жодних договорів оренди з відповідачем вона не укладала, змушена була в квітні 2015 року звернутись до суду за захистом своїх порушених та оспорюваних відповідачем прав з позовом про захист прав власника земельної ділянки. Дана справа розглядалась у Васильківському міськрайонному суді і в червні 2015 року її представник, отримавши заперечення відповідача, дізнався, що відповідач обробляє земельну ділянку на підставі договору № 316 від 05.03.2004 року, який від імені позивача підписала невідома їй особа і який в подальшому було зареєстровано у Васильківському відділі земельних ресурсів. У звязку з цим вона змушена знову звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити, вказавши, що позивачка отримувала від відповідача грошові кошти орендну плату за земельну частку, однак ця орендна плата була отримана нею за договором оренди, укладеним її матірю. Жодних договорів оренди позивачка не укладала, договір був підписаний не позивачкою, а іншою невідомою особою. А тому наявні всі законні підстави для визнання договору оренди недійсним. В судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності, оскільки за словами позивачки про факт порушення її права вона дізналася в 2015 році, однак відповідач використовує земельну ділянку з 2005 року, регулярно сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою на користь позивача, а остання приймає її, однак [PERSON] звернулася до суду лише в 2016 році. Крім того, відповідач є орендарем земельної ділянки по договору оренди № 15 від 05 березня 2004 року, який укладено з [PERSON] матірю позивачки. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] думала, що отримує кошти за свою матір є безпідставними, оскільки процес отримання коштів проходив з різницею в три місяці та з цього чітко зрозуміло, що кошти отримувались по двом різним договорам. Оскільки позивачка зазначає, що вона не підписувала Договір оренди землі № 316, то цей договір є неукладеним, а отже, відповідно до позиції ВСУ, позов про визнання правочину недійсним задоволенню не підлягає. Заслухавши сторони, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії КВ №\~054011-9160 від 08 червня 2004 року [PERSON] на підставі Розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 01 квітня 2004 року № 198 є власницею земельної ділянки площею 2,8600 га на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7-8). Як вбачається з договору оренди землі від 05 березня 2004 року № 316 [PERSON] передала ПСП ім. Т.Г. Шевченка земельну ділянку загальною площею 2,8600 га у строкове, на 25 років, платне користування (орендна плата 1 % від вартості земельної ділянки або 313 грн. 80 коп. за 1 рік без ПДВ, або с/г продукцією: 300 кг зерна, яка вноситься до 1 грудня поточного року за рік). Договір зареєстровано в Васильківському відділі земельних ресурсів, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 червня 2004 року № 1681 (а.с. 9-11). \~Таким чином, договір оренди землі від 05 березня 2004 року № 316 набрав чинності після його\~державної реєстрації, а саме: 25 червня 2004 року, тобто він є укладеним, а, отже, оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Відповідно до висновку експерта від 20.05.2016 р. № 4-05/191, підпис від імені [PERSON] в графі «орендодавець» типового договору оренди землі № 316 від 05\~березня 2004 року, укладеного між [PERSON] та ПСП ім. Т.Г. Шевченко, виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 89-92). Таким чином, судом встановлено, що волевиявлення позивача на укладення договору оренди № 316 від 05\~березня 2004 року було відсутнє і укладення такого договору не відповідало її внутрішній волі. Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Частиною 1\~ст. 4 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, встановлено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Частиною 1\~ст. 6 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, встановлено, що\~орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах\~і в порядку, передбачених\~Земельним кодексом України,\~Цивільним кодексом України,\~Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до\~ст. 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції, яка була чинною на момент укладення договору, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Частиною 1\~ст. 236 ЦК України\~визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Разом з тим, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Позовна давність за\~статтею 256 ЦК України\~- це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України\~\~визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа\~довідалась\~або повинна була\~(могла) довідатися\~про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому норма частини першої\~статті 261 ЦК України\~містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Такого висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-152цс14. Позивач вказує, що дізналася про порушення свого права власності на земельну ділянку в березні 2015 року, а про існування оспорюваного договору в червні 2015 року, обґрунтовуючи вказану обставину ознайомленням із запереченням відповідача в межах розгляду цивільної справи Васильківським міськрайонним судом. Разом з тим, як вбачається з копій платіжних відомостей про отримання орендної плати та видаткових касових ордерів від 18.10.2012 року, 19.11.2013 року, 18.08.2014\~року, 25.12.2014 року відповідачем за 2005-2014 роки позивачу виплачувалася орендна плата у грошовій та натуральній формі відповідно договору оренди землі, про що є підпис позивача (а.с. 117-127). Факт отримання позивачем грошових коштів від відповідача та підписання вказаних платіжних відомостей та видаткових касових ордерів підтверджується також поясненнями представника позивача, які він давав в судовому засіданні, однак вказав, що дані кошти були отримані позивачем за договором оренди, укладеним її матірю з відповідачем, а не нею. Однак, як вбачається з видаткових касових ордерів від 26.08.2013 р., 18.08.2014\~року та 22.06.2015 р. [PERSON] отримувала у вказані дати орендну плату за договором оренди землі від 15.03.2004 р. № 15, про що свідчить її підпис (а.с.\~163-165). Таким чином, оскільки, як було встановлено вище, відповідно до типового договору оренди землі, орендна плата вноситься одноразовим платежем за рік, суд приходить до висновку, що зокрема в 2013, 2014 роках відповідачем була сплачена оренда плата за договорами оренди землі, укладеними як з [PERSON], так і з [PERSON], про що свідчать окремі видаткові касові ордери, які видавалися у вказані роки на їх імя та були підписані обома орендодавцями. Тому суд критично ставиться до пояснень представника позивача, що позивач, отримуючи орендну плату від відповідача, думала, що це орендна плата за договором, укладеним її матірю. Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, що позивач, володіючи земельною ділянкою, починаючи з 2004 року на підставі Державного акта на право власності, є обізнаною про стан своїх суб'єктивних прав, отримувала орендну плату від позивача, який безперешкодно користується вказаною земельною ділянкою, починаючи з 2005 року, а тому вона могла дізнатися про порушення свого права власності. У звязку з цим, суд вважає початком перебігу строку позовної давності за вимогами позивача 2005 рік, коли позивач отримала від відповідача орендну плату за договором оренди, який нею не укладався. Тому на момент подачі позовної заяви до суду сплив строк позовної давності, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати по справі відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~не відшкодовуються.

Outcome: dismissed