Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору поділу майна між подружжям [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2014 року з [PERSON] на користь позивача було стягнуто суму боргу у розмірі 3 072 539,86 грн. та 3 441 грн. судових витрат. Одночасно з поданням вище вказаного позову позивачем було подано до Дарницького районного суду м. Києва клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника, яке було задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 30.09.2013 року накладено заборону на відчуження майна [PERSON], а саме на нежитлове приміщення [ADDRESS] та квартирі [ADDRESS]. Проте, позивач дізналася, що 28 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ нерухомого майна подружжя, зареєстрований у реєстрі за № 1041. Посилаючись на те, що даним договором порушується її права як першочергового кредитора просила визнати його недійсним. Ухвалою 30 листопада 2017 року відкрито провадження за вказаним позовом. В судове засідання позивач не з'явилась. Надала суду заяву слухати у її відсутність. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з наведених підстав. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Третя особа, приватний нотаріус в судове засідання не з'явилась. Надала суду письмові пояснення, згідно з яких зазначила, що укладений договір поділу майна подружжя не є договором відчуження, а лише правочином на підставі якого співвласники отримують під визначену частку в праві конкретну частину нерухомого майна за домовленістю між ними. Просила слухати справу за її відсутності. Відповідачі повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та інших учасників справи на підставі наявних у ній доказів та провести заочний розгляд в порядку ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, та встановивши відповідні обставини, в обґрунтування заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 3 037 340 грн., три відсотки річних в розмірі 35 199, 86 грн. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 19.01.2016 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] у межах звернення стягнення. 28 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено договір про поділ нерухомого майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований за №1041. Звертаючись до суду з позовною заявою позивач [PERSON] просила визнати укладений договір подружжя від 28 липня 2017 року недійсним з підставі ст. ст. 215 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання його недійсним. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Проте позивачем не зазначено, за захистом якого порушеного права остання звернулась до суду. Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача оспорюваним правочином, оскільки головною умовою, яку покинення довести позивач є не тільки наявність недотримання норм закону при укладенні договору поділу майна між подружжям, а й наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання його недійсним. Крім того, суд враховує, що оспорюваним договором ніяким чином не порушуються права позивача, оскільки обсяг зобов'язань боржника [PERSON] не змінено, укладений між подружжям оспорюваний договір не є договором відчуження, а є правочином, на підставі якого співвласники отримують частку в праві нерухомого майна. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору недійсним.

Outcome: dismissed