Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

У листопаді 2021 року позивачка звернулася до суду з зазначеним вище позовом, в якому просила визнати за нею, як спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що 15.11.2012 набрало законної сили рішення про перерозподіл спадщини після смерті [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Рішенням Решетилівського районного суду від 22.09.2015, яке набрало законної сили 16.11.2015, проведено реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначених вище рішень позивачкою зареєстроване її право на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Однак земельну ділянку, на якій розташоване вказане вище домоволодіння, було приватизовано [PERSON] на підставі рішенні Решетилівської селищної ради та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Цим рішенням були порушені права позивачки щодо володіння та користування її частиною домоволодіння, оскільки [PERSON] відмовляється від перерозподілу земельної ділянки пропорційно до часток права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою. У зв`язку із зазначеними обставинами позивачка зверталася до суду із позовом про скасування державного акта на землю та визнання права власності на земельну ділянку пропорційно до частки права у спільному майні, однак їй було відмовлено у задоволенні позовної заяви, оскільки позов було пред`явлено до неналежного відповідача. Посилаючись на вищезазначені обставини позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить скасувати державний акт на право власності на землю, припинити право власності та скасувати державну реєстрацію землі, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 23 грудня 2021 року до суду надійшов відзив представника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за довіреністю Будкіна С.В. на позовну заяву [PERSON] , в якому він зазначив, що позовні вимоги до Головного управління є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки рішення щодо надання земельних ділянок у власність або користування, приймаються органами виконавчої влади, видаються у відповідності та на підставах згідно вимог чинного законодавства, зокрема статей 116, 118 ЗК України. З ч. 5 ст. 116 ЗК України випливає, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільського господарського призначення за межами населених пунктів. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області діє відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, та реалізує покладені на нього повноваження згідно ч.4 ст. 122 ЗК України по передачі земельних ділянок сільського господарського призначення державної власності у відповідності до вимог ЗК України, які знаходяться за межами населених пунктів, тобто не розпоряджається землями колективної власності, а тому є неналежним відповідачем по справі. Посилався на постанову Верховного Суду у справі №362/884/16-ц від 24.04.2019, де зазначено що належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про прав власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. Державний акт на право приватної власності серії ЯИ №958251 видавався саме на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Решетилівської селищної ради, а тому головне управління є неналежним відповідачем по справі (т.1, а.с.а.с.41-44). 20 грудня 2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову, в якій він зазначив, що у [PERSON] відсутні підстави для звернення до суду до відповідачів, оскільки останні не порушували її права. Спірну земельну ділянку загальною площею 0,15 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS] , третя особа [PERSON] правомірно набув у приватну власність; позивач не зверталася жодного разу до відповідача Решетилівської міської ради з проханням щодо виділення земельної ділянки у користування чи приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; спадкодавець [PERSON] ніколи не мала у приватній власності та в користуванні земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS] ; на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано жодного належного, допустимого, достовірного доказу; позов подано після спливу позовної давності, відлік якої розпочався 15 березня 2012 року, з наступного дня після звернення позивача 14 березня 2012 року до Решетилівської державної нотаріальної контори із заявою, відповідно до якої позивачка повідомляє про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] відповідно до частини 4 статті 1268 ЦК України (т.1, а.с.а.с.51-58). 05 травня 2021 року до суду від адвоката Кумечко М.С. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона просила розглядати позовні вимоги в наступній редакції: скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №958251, виданий 10 травня 2010 року на ім`я [PERSON] , площею 0,1500 га, кадастровий номер 5324255100:30:001:0484, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер 5324255100:30:001:0484, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованої за [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №958251; визнати за [PERSON] пропорційно до частки права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS] , без зміни її цільового призначення; стягнути з відповідача на користь позивачки усі понесені судові витрати (т.2, а.с.а.с.1-5). 27 листопада 2019 року ухвалою судді Лизенко І.В., яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 № 175/о/15-19 строком на один рік, у справі відкрите загальне позовне провадження. 28 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду, однак по суті справа не розглядалася. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. 11 серпня 2020 року ухвалою судді Зіненка Ю.В. справу прийнято до свого провадження та призначене підготовче засідання на 14.09.2020, яке відкладене на 30.10.2020. Підготовче засідання, призначене на 30.10.2020, за клопотанням представниці позивачки та представника третьої особи відкладене на 16.12.2020. 16 грудня 2020 року підготовче засідання відкладене на 22.01.2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті по справі № 546/1167/17. У подальшому підготовче засідання неодноразово було відкладене, останнього разу на 06.08.2021. Ухвалою судді від 06.08.2021 справу призначено до судового розгляду по суті на 22.09.2021, яке було відкладене на 28.10.2021 за клопотанням представника третьої особи. У судовому засіданні представниця позивачки Гиря А.В. уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 33). Представник третьої особи [PERSON]., посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях, у задоволенні позову просив відмовити, у випадку обґрунтованості позову просив відмовити в зв`язку із спливом позовної давності. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні спору просив врахувати пояснення, викладені у відзиві (т.2, а.с.77). Представник відповідача Решетилівської міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, просила слухати справу за їх відсутності, при вирішенні питання покладаються на розсуд суду (т.2, а.с. 80). Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що уточнений позов [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2012 року (№ провадження 2/1626/264/12), яке набрало законної сили 15.11.2012, було здійснено перерозподіл спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , між [PERSON] та [PERSON] у рівних частках шляхом внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Дмитренку Миколі Борисовичу: від 27 серпня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3905; від 23 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5116; від 23 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5117 (т.1, а.с.а.с.210 - 212). [PERSON] 28 лютого 2013 року державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріально контори Кириченко Т.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] . Власником іншої частини даного житлового будинку є [PERSON] (т.1, а.с. 208). Право власності позивачки на Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.а.с. 208 звор. - 209). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, виданого 07 грудня 2018 року Решетилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 07 грудня 2018 року уклали шлюб, прізвище дружини після шлюбу - « [PERSON] » (т.1, а.с.11). Відповідно до витягу з рішення вісімнадцятої сесії п`ятого скликання Решетилівської селищної ради Полтавської області від 24 жовтня 2008 року «Про розгляд заяв та клопотань щодо надання земельних ділянок», [PERSON] було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд розміром 0,1255 га в [ADDRESS] (т.1, а.с.64). Відповідно до витягу з рішення дев`ятнадцятої сесії п`ятого скликання Решетилівської селищної ради Полтавської області від 11 грудня 2008 року «Про розгляд заяв та клопотань щодо надання земельних ділянок», [PERSON] було передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд розміром 0,15 га в [ADDRESS] (т.1, а.с.65). Як вбачається із рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року у справі № 546/428/14-ц, яке набрало законної сили, земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №958251. Також у відповідності до рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року у справі № 546/428/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року, проведено розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , та виділено в натурі позивачці [PERSON] та відповідачеві [PERSON] по Ѕ частині вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. В цьому ж рішенні у задоволенні позову [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було відмовлено, оскільки в ході розгляду цієї справи було встановлено, що зазначена вище земельна ділянка перебуває у власності відповідача [PERSON] (т.1, а.с.а.с.195-197, звор. а.с.197 - а.с.199). Відповідно до частин 1, 4 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином судом встановлено, що позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] володіють по Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Проте земельна ділянка, яка призначена для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд перебуває у власності [PERSON] . Щодо поданого до суду 22 січня 2021 року представницею позивачки [PERSON] адвокатом Кумечко М.С. висновком експерта №15-20 Авдєєва А.К. земельно - технічної експертизи земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , яким запропоновано один варіант розподілу земельної ділянки (т.1, а.с.а.с. 143, 145-149), суд зазначає наступне. Як передбачено частинами 2, 4 статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України). У постанові від 12 січня 2021 року у справі №753/9240/18 Верховний Суд зазначив, що в силу положень частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку -позивача). Позов був поданий в листопаді 2019 року, в той час як даний доказ надійшов до суду в січні 2021 року, причин несвоєчасного подання даного доказу суду повідомлено не було, наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії заявником не наведено, а судом не встановлено. Зважаючи на викладене, суд не може прийняти даний висновок експерта в якості доказу по справі. Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час підтвердження права власності позивачкою на Ѕ частку будинку), у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Згідно п.22-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року по справі № 689/26/17 зазначено, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Оскільки право власності позивачки на Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] ,підтверджене рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області та свідоцтвом про право на спадщину за законом, вона має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування її житлового будинку. При цьому посилання представника третьої особи на те, що третя особа [PERSON] правомірно набув у приватну власністьземельну ділянку загальною площею 0,15 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS] , судом до уваги не береться, оскільки на час отримання третьою особою [PERSON] державного акту на вказану земельну ділянку він був єдиним власником житлового будинку, який знаходиться за цією адресою, в той час як на час розгляду справи позивачка та третя особа є його співвласниками. Також суд не бере до уваги і посилання представника третьої особи про те, що спадкодавець [PERSON] ніколи не мала у приватній власності та в користуванні земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS] , враховуючи висвітлений вище принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, оскільки вона була власником житлового будинку. Щодо посилання представника третьої особи [PERSON] на те, що позов подано після спливу позовної давності, відлік якої розпочався 15 березня 2012 року, з наступного дня після звернення позивача 14 березня 2012 року до Решетилівської державної нотаріальної контори із заявою, відповідно до якої позивачка повідомляє про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] відповідно до частини 4 статті 1268 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як було зазначено вище, рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року у справі № 546/428/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року, проведено розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , та виділено в натурі позивачці [PERSON] та відповідачеві [PERSON] по Ѕ частині вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. В цьому ж рішенні у задоволенні позову [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було відмовлено, оскільки в ході розгляду цієї справи було встановлено, що зазначена вище земельна ділянка перебуває у власності відповідача [PERSON] . Таким чином, на думку суду, перебіг позовної давності розпочався з 17 листопада 2015 року, оскільки про те, що власником спірної земельної ділянки є третя особа [PERSON] позивачка дізналася під час розгляду справи № 546/428/14-ц. Зазначений строк перервався пред`явленням позову [PERSON] 19 червня 2017 року, який рішенням Решетилівського районного суду від 19 червня 2017 року було задоволено, а ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2018 року рішення суду першої інстанції було скасовано. З цього моменту, тобто з 24 січня 2018 року, перебіг позовної давності розпочався заново. Позов у даній справі, за яким було відкрито провадження ухвалою суду, було подано 25 листопада 2019 року, тобто, в межах строку позовної давності. Зважаючи на викладене у задоволенні заяви представника третьої особи [PERSON] про застосування позовної давності слід відмовити. Щодо належності відповідача, зокрема Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, необхідно зазначити наступне. У відзиві представники Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області вказували що управління не є належним відповідачем по даній справі. Суд погоджується з даним твердженням з огляду на таке. Як вказав Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №362/884/16-ц належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є, зокрема, орган місцевого самоврядування. З огляду на це належним відповідачем у даній справі є Решетилівська міська рада. В частині позовної вимоги про припинення право власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки іншої вимоги, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області також не є належним. Щодо даного питання суд керується висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, як до неналежного відповідача. Щодо способу захисту, який обрала позивачка, слід зазначити що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року зроблено висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи викладене, те, що в даний час позивачка, як законний співвласник житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позбавлена права володіти відповідною часткою земельної ділянки, призначеною для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд та оформити відповідне право, оскільки вказана земельна ділянка на підставі державного акту на право власності на земельні ділянку належить іншій особі, суд вважає, що позивачкою було обрано належний спосіб захисту, який спрятиме реалізації прав особи, та позов [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій про сплату судового збору від 11.06.2019: № 0.0.1377409409.1, № 0.0.1377409402.1 та № 0.0.1377409419.1 вбачається, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 2305,20 грн (768,40 грн * 3) (т.1, а.с.а.с. 1, 2, 3). Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню із належного відповідача Решетилівської міської ради Полтавської області на користь позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved