Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] міської ради Харківської області про встановлення факту родинних відносин, що вона є рідною тіткою [PERSON], [INFO], та визнання права власності на квартиру № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 08 серпня 2014 року (а.с. 4-5). Позивачка [PERSON] або її представник в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі, підтримує позовні вимоги і просить суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі відповідача, надали заперечення на позов (а.с. 37). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право»; іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1263 ЦК України встановлено, що у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як встановлено судом, [PERSON] народився 28 січня 1954 року, батьками є [PERSON] і [PERSON], та разом проживали як сім'я у квартирі № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області, на яку [PERSON] ЖРЕП видано свідоцтво про право власності на житло від 06.08.1997 реєстровий номер 114 (а.с. 12-13, 19-22). 18 січня 1959 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON], прізвище дружині після одруження [PERSON], шлюб розірвано 13 квітня 1976 року (а.с. 9, 11). Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, право власності на квартиру № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області за життя дійсно належало: - [PERSON] 1/3 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 травня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-1610 після смерті чоловіка [PERSON], який помер 24 жовтня 1997 року; - [PERSON], [PERSON] 2/3 частини на підставі свідоцтва про право власності, виданого [PERSON] ЖРЕП 06.08.1997 за реєстровим № 114. (а.с. 7, 14-17, 18, 22) 08 травня 2000 року померла [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть 10 травня 2000 року складено відповідний актовий запис № 401 відділом державної реєстрації актів громадянського стану м. Ізюм Харківській області, та 10 травня 2000 року видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ № 240016 (а.с. 7). Таким чином, після смерті [PERSON], яка померла 08 травня 2000 року, відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частини квартири № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області, яку фактично прийняв як спадщину її син [PERSON], що обумовлюється постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 19-22). 08 серпня 2014 року помер [PERSON], про що 09 серпня 2014 року складено відповідний актовий запис № 601 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції у Харківській області, та 09 серпня 2014 року видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ВЛ № 448755 (а.с. 6). Згідно відповіді [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області від 18.05.2015 № 1178/02-17, від 25.02.2016 № 401/02-14 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлого 08 серпня 2014 року, з заявою про прийняття спадщини звернулася його тітка, [PERSON], яка мешкає в [ADDRESS]. Згідно п.4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із не наданням правового документу на квартиру № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області на імя [PERSON]. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 23, 34). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку повязане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судом установлено, що позивачка зверталася до [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області із заявою щодо оформлення спадщини за законом та видачею свідоцтва про право на спадщину на квартиру № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області, в порядку спадкування за законом після смерті племінника [PERSON], померлого 08 серпня 2014 року. Таким чином, спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину від померлого племінника шляхом звернення з заявою до [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області та почала збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Однак нотаріус не має можливості оформити позивачці спадщину за законом на вказане майно після смерті племінника [PERSON] у зв'язку з тим, що у позивачки відсутній належний правовстановлюючий документ на квартиру № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області, про що свідчить лист [PERSON] державної нотаріальної контори від 18.05.2015 № 1178/02-17 (а.с. 23). Як визначено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. № 296/5, а саме пунктами 4.14, 4.15 та 4.18, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п.1 Глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Таким чином, суд вважає, що позивачка, як рідна тітка померлого [PERSON] має право на спадкування за законом у третю чергу спадкоємців на квартиру № 3 в житловому будинку № 7 по в'їзду Цвіточному міста Ізюм Харківської області. Вказане майно входить до складу спадщини та позивачка має право на визнання за нею право власності у вказаному вище порядку. Порушень чиїх або законних прав, свобод чи інтересів не виявлено. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати суд, які позивач сплатила за судовий збір, не компенсується їй у зв'язку із вимогами про це позивача (а.с. 2-3).

Outcome: approved