Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що від є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , в якій за час його перебування в СІЗО м. Запоріжжя та без його згоди зареєструвались та мешкали колишні члени його родини, а саме, колишня дружина, дочка та син. 11.02.2013 року виправдувальним вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя позивач був звільнений з-під варти в залі суду та повернувся до належної йому на праві власності квартири. Впродовж декількох днів відповідачі покинули квартиру, вивезли свої особисті речі. Відповідачі протягом останніх шести років не мешкають за адресою своєї реєстрації, у квартирі відсутні їх особисті речі, предмети побуту, одяг, взуття тощо. Про факт реєстрації відповідачів [PERSON] дізнався після отримання рахунків на сплату вартості комунальних послуг та одразу звернувся до останніх з вимогою знятись з реєстраційного обліку. Проте, вказане прохання з боку останніх залишилось без виконання Відповідачі не приймають участі у витратах по утриманню квартири, проведені ремонту, до того ж, їх реєстрація за вказаною адресою чинить позивачеві перешкоди у вільному користування та розпорядженні належним майном, у зв`язку з чим, останній вимушений був звернутись з вказаним позовом до суду, в якому просить усунути йому перешкоди у користування власністю шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , чим будуть усунуті перешкоди у вільному користуванні вказаним житлом. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Гедіков С.Л. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, у визначений строк не надали суду відзив на позовну заяву, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Із заявою про слухання справи без його участі до суду не звертався. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши обставини справи, дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 15.12.2003 року державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори Гавриленко Н.Ю. (зареєстровано в реєстрі за № 2-1501) та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2544146 від 13.01.2004 року, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Згідно Довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-73/02/7173 від 14.12.2018 року за вказаною адресою, окрім [PERSON] зареєстровані його діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , та колишня дружина позивача - [PERSON] , [INFO] , шлюб з якою було розірвано 10.03.2007 року. Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2013 року (справа № 0814/6930/2012, провадження №1/334/32/2013) [PERSON] було виправдано у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Вказаним вироком встановлено, що [PERSON] був затриманий 16.05.2008 року та станом до 11.02.2013 року перебував у СІЗО м. Запоріжжя. Згідно Довідок Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 04.03.2019 року, [PERSON] у належній позивачу квартирі була зареєстрована з 22.10.1998 року як дружина власника, [PERSON] був зареєстрований з 19.02.2008 року. Крім того, [PERSON] у належній позивачу квартирі була зареєстрована з 07.07.2011 року, тобто у той час, коли останній перебував під слідством та в СІЗО №10 м. Запоріжжя, а відтак, вказана реєстрація відбулася без його згоди. Положеннями ч.6 ст. 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З пояснень позивача, які не були спростовані відповідачами, вбачається, що останні дійсно зареєстровані у квартирі [ADDRESS] як члени родини власника, проте, після виправдувального вироку відносно [PERSON] з лютого 2013 року не мешкають у вказаному житлі, не користуються ним, не здійснюють поточний та інший ремонт, не приймають участі в його утриманні, не сплачують комунальні послуги. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі фактично більше року не проживають у належній позивачеві квартирі, житловим приміщенням не користуються, особистих речей за вказаною адресою не мають, не сплачують комунальні послуги, в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажають, тому суд приходить до висновку, що в силу статті 405 ЦК України відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] , а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення їх права користування житловим приміщенням. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , обґрунтований і підлягає задоволенню, рішення про що є підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Outcome: approved