Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до суду з позовом, у якому просило стягнути з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] заборгованість за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до договору від 28 листопада 2007 року [PERSON] отримав кредит на суму 5 637 грн 60 коп. зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2008 року. Зобов'язання [PERSON] забезпечені укладеним із ПАТ «Акцент-Банк» договором поруки від 20 жовтня 2010 року. Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року у розмірі 36 494 грн 01 коп., із ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 10 тис. грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року, яка складається із: 5 637 грн 60 коп. заборгованості за кредитом, 416 грн 82 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 519 грн 32 коп. заборгованості з комісії за користування кредитом, 1 тис. грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення пені скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення пені, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № AB59RX14410044 від 28 листопада 2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 637 грн. 60 коп., зі сплатою за користування відсотків у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 листопада 2008 року (а.с.95, 9, 10). В якості забезпечення зобовязань за вищевказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку-1 до цього договору в розмірі 10 000 грн. (а.с.6, 7). [PERSON] було допущено невиконання умов кредитного договору. Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 03 лютого 2014 року заборгованість [PERSON] за пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором складає 36 230 грн. 08 коп. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення пені суд першої інстанції посилався на те, що банк звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. В Постанові №7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року «Про внесення змін і доповнень до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» п. 31 викладено у такій редакції: при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У звязку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] в судовому засіданні участі не приймав, заяву про застосування строку позовної давності не подавав, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування наслідків пропуску такого строку. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт того, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість з пені, яка ним добровільно не сплачується та складає 36 230 грн. 08 коп.. Апеляційний суд вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, виходить із її розрахунку, наданого банком, однак, вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Умовами кредитного договору передбачена відповідальність за порушення зобовязання, а саме: пеня за прострочення оплати. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. З матеріалів справи вбачається, строк повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором 28 листопада 2008 року, однак, із зазначеними позовними вимогами до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 28 лютого 2014 року, тобто через понад пять років з дня закінчення строку повернення кредитних коштів за договором, що свідчить про те, що своїми діями ПАТ КБ «ПриватБанк» сприяв збільшенню розміру пені, а тому розмір пені за вищевказаним договором має бути зменшений з 36 230 грн. 08 коп. до 5 000 грн. За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] в цій частині.

Outcome: partial