Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

У лютому 2018 позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства ( далі ДП) Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» , в якому просить, з урахуванням уточнень: - визнати незаконним та скасувати наказ № 16 від 19.01.2018 ДП «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про звільнення позивача з посади помічника директора з економічних питань за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули; -поновити на роботі , стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.01.2018 на день пред`явлення позову в сумі 5243,40 грн.; -стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за відпрацьовані дні з 01 по 05 грудня 2017 , з яких 3 дні робочі) у розмірі 873,90 грн. , з 04 по 24 січня 2018 в сумі 4078,20 грн. , невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності з 06.12.2018 по 03.01.2018 у розмірі 3874,29 грн. 990 грн., невиплачену компенсацію за невикористані відпустки в сумі 25050,20 грн.; -стягнути з відповідача судові витрати позивача , у тому числі на правову допомогу у розмірі 11840,20 грн.; -допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати ( а.с. 59-67). Позов мотивував тим, що з 09.08.2012 його було призначено на посаду помічника директора з економічних питань ДП МО України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення». Наказом Міністра оборони України №587, до укладення контракту з керівником підприємства, обов`язки директора підприємства було покладено на помічника директора [PERSON] . Наказом від 19.01.2018 його звільнено з займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважав, що його звільнення було неправомірним та безпідставним, оскільки 10.01.2018, у зв`язку із стійким розладом здоров`я малолітнього сина [PERSON] , який знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ Харківська міська дитяча лікарня № 5», про що заздалегідь повідомлено в.о. директора [PERSON]. і надано відповідні документи, зі згоди керівника, був відсутній на роботі. Як стверджує [PERSON] , він постійно знаходився разом з дитиною під час корекційних занять, які мали проходити з 10.01.2018 по 04.02.2018 з 10 год. до 11 год. по понеділкам,середам, п`ятницям, що було необхідним для встановлення інвалідності дитини та згідно із Законом України «Про психіатричну допомогу» та «Порядком надання психіатричної допомоги дітям» вимагає присутності обох батьків.19.01.2018 з 10 год. по 11 год. 30 хв., знаходився на медико-соціальній реабілітації з сином та прибув на роботу приблизно о 12 год. 30 хв. і від юриста підприємства почув, що в.о. директора хоче звільнити позивача. Зателефонувавши [PERSON] та поцікавившись причинами звільнення, останній не підтвердив факт звільнення, а сповістив лише про складання акту та не вимагав тому писати будь- які пояснення. 22.01.2018 і 23.01.2018, як пояснив [PERSON] , працював у звичайному , довідку від лікаря за 19.01.2018 передав особисто в.о. директора, а також подав заяву з додатками про надання відпустки по догляду за молодшою дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.01.2018. У зазначений день 24.01.2018, попередивши [PERSON] , який проінформував, що він ще не прийняв ще рішення щодо можливості надання відпустки, перебував з сином у лікарні.Повернувшись на работу, в.о. директора повідомив, що він не може надати відпустку, а лише звільнити за власним бажанням або підпише наказ про звільнення за порушення трудової дисципліни та вимагав покинути територію підприємства. В середині робочого дня 24.01.2018 юрист сповістив, що в.о. директора [PERSON]. вже видав наказ про звільнення від 19.01.2018 та надав його для ознайомлення, але розрахунок і трудову книжку [PERSON] не видали. Заперечуючи проти позову відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому стверджується, що 19.01.2018 позивач [PERSON] був відсутній на робочому місці з 9 год. до 12 год.30 хв.Цей факт виявлено комісією , задокументовано в акті № 4.1, а також скликана комісія з метою перевірки поважності причин відсутності позивача, за висновками якої відсутність на роботі визнано прогулом, що в подальшому призвело до звільнення. 22.01.2018 позивачу повторно запропоновано надати пояснення щодо поважності причин такої відсутності та документального підтвердження, однак 19.01.2018 позивач відмовився знайомитись з наказом про звільнення та надавати пояснення. У період з 19.01.2018 позивач з`являвся на підприємстві декілька разів, але не виконував своїх трудових обов`язків. При звільненні позивачу нарахована зарплата за відпрацьований час почасово, компенсації лікарняних за рахунок ФСС, компенсація за невикористану відпустку за 56 календарних днів та належало до виплати і задепоновано 11145,56 грн. Позивачу тричі запропоновано звернутись у зручний для нього час до бухгалтерії для отримання коштів, але він не приходив за ними . Просять врахувати, що Головним управлінням Держпраці у Харківській області 21.03.2018 проведено інспекційне відвідування підприємства, за результатами якого не виявлено порушення процедури звільнення [PERSON] або будь-якого іншого працівника( а.с. 84-88). У відповіді на відзив [PERSON] посилається на те, що наказ № 16 про припинення трудового договору не містить дати та місця складання, печатки підприємства, відомостей про ознайомлення позивача з наказом. Пояснення про те, що 19.01.2018 його не було звільнено з роботи підтверджує записом телефонної розмова з в.о. директора [PERSON] Акти про відсутність на робочому місці не містять дати на часу їх складення, а факт перебування на роботі з 12 год., а не з 12 год. 30 хв. 19.01.2018, як значиться в акті, підтверджено підписом в журналі обліку робочого часу. Свої заперечення обгрунтовує також тим, що в акті 4.2 підтверджено факт прогулу 19.01.2018 з 9 год. до 12 год. 30 хв. та з 13 год. до 17 год. 30 хв. Акт 4.1 підтверджує відсутність на роботі тільки до 12 год. 30 хв. Якщо акт фіксує відсутність на протязі всього робочого дня, то не є достовірним акт 4.3 від 19.01.2018, як пояснює [PERSON] , про його відмову у наданні пояснень та ознайомленні 19.01.2018 з наказом . Підписи членів комісії відрізняються у складених актах. Наголошує, що нараховані суми знаходяться на рахунку 662 « розрахунки з депонентами», оскільки нібито не надано інформації щодо методів проведення виплат та способу отримання, проте у січня 2018 частина суми 2804 грн. перерахована підприємством на банківську картку ( а.с. 127-137). Представник відповідача направив заперечення до відповіді на відзив, з яких випливає, що наказ про звільнення складено згідно з типовою формою № П-4, затвердженою наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489, містить дату складання, а саме 19.01.2018, а відбиток печатки не є обов`язковим реквізитом будь-якого документа. Щодо фактичних обставин зазначає, що позивач був відсутній на робочому місці з 9 год. до 12 год.30 хв. та з 12 год.30 хв. до 17 год. 30 хв. ( а.с. 153-159). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 13.03.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі ( а.с. 69). Судом відмовлено у задоволенні заяви позивача про виклик свідків ухвалою від 19.06.2018 ( а.с. 147). Ухвалою суду від 25.11.[INFO] витребувана з ДП «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» довідка про розмір заборгованості перед [PERSON] на час його звільнення, копія наказу про перехід на почасову оплату праці та його підстави, розрахунок заробітної плати позивача за грудень 2017 та січень 2018, включаючи окремо дані про кількість відпрацьованих днів, лікарняні із зазначенням днів, суми компенсації за невикористану відпустку по періоду і кількості днів, дати перерахування виплат на картку та причини наявності заборгованості , її розмір ( а.с. 225-226) Ухвала суду виконана частково. За інформацією директора підприємства О.Роща , представити дати перерахунків [PERSON] на має можливості через те, що рахунок, з якого виплачувалися кошти , закрито, а причини несплати заборгованості теперішньому керівництву не відомі (т. 2 а.с. 3). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Наказом Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» № 73 від 09.08.2012 [PERSON] прийнято на посаду помічника директора з економічних питань. 04.09.2012 наказом Міністра оборони України № 587 у зв`язку із закінченням терміну дії контракту звільнено директора підприємства та до укладання контракту з керівником ДП «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» покладено обов`язки директора на помічника директора з економічних питань [PERSON] , за згодою. Позивача 06.09.2012 переведено на посаду в.о. директора наказом № 77 ( а.с. 15, 100-102). Наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 53-ДП від 21.12.2017 тимчасове виконання обов`язків директора покладено на помічника начальника філії з юридичних питань Східної філії Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] ( за його згодою) та увільнено від тимчасового виконання обов`язків директора підприємства [PERSON] ( а.с. 99). 19 січня 2018 року позивача було звільнено з посади помічника директора з економічних питань на підставі наказу № 16 за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі актів № 4.1, 4.2 про відсутність на роботі 19.01.2018 та про підтвердження факту прогулу 19.01.2018 відповідно. Головному бухгалтеру ДП [PERSON] провести розрахунки із працівником [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства. ( а.с. 103). Частиною першою ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Таким чином, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, статутів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливо застосування положень ст. 147 КЗпП України. За нормами п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З доповідної записки головного бухгалтера [PERSON] на ім`я ТВО директора підприємства [PERSON]. без дати та підтвердження реєстрації, випливає, що 19 січня 2018, о 9 год., на робочому місці фактично відсутній помічник директора [PERSON] , тому потрібен дозвіл на скликання комісії та складення акту про відсутність працівника на робочому місці ( а.с.111). Актом № 4.1, затвердженого тво. директора 19.01.2018 підтверджено, що комісією виявлена відсутність на роботі 19.01.2018 з 9 год. до 12.30 год. працівника [PERSON] . Актом № 4.2, затвержденого тво.директора 19.01.2018 комісією встановлена відсутність на роботі позивача 19.01.2018 з 9 год. до 12.30 год. та з 13 год. до 17.30 год. Цим актом пропонується звільнити [PERSON] за прогул в порядку, передбаченому п. 4 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 107,108). Таким чином, актами зафіксовано, що помічник директора з економічних питань 19.01.2018 весь робочий день був відсутній на роботі та без з`ясування причин його відсутності комісія відразу пропонує звільнити працівника. Разом з тим, актом № 4.3, затвердженим 19.01.2018, комісія зафіксувала відмову [PERSON] від надання пояснень щодо причин прогулу на роботі 19.01.2018 та відмову від ознайомлення його з актами №№ 4.1 і 4.2 ( а.с. 109). Згідно викладених у позові та поясненнях позивача в судовому засіданні обставин відсутності на роботі 19.01.2018 з 9 год. до 12 год., він , з дозволу тво.директора [PERSON]., якому було відомо про знаходження малолітнього сина [PERSON] у лікарні та необхідності тричі на тиждень, у супроводі обох батьків, бути присутніми на курсах медико-соціальної реабілітації у лікарні для отримання інвалідності, приступив до роботи о 12 год. Факт знаходження на роботі 19.01.2018 підтверджено наданим записом у журналі обліку перебування робітників на роботі з підписом позивача, , розпечаткою запису телефонної розмови з [PERSON] , з якого вбачається, що [PERSON] попереджав тво. директора та представляв довідку щодо перебування дитини у лікарні та проходження медичного обстеження ( а.с. 17,19,36). Судом встановлено, що [PERSON] має двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] ( пішов з життя у [INFO]) і [PERSON] , [INFO]. З 10 січня 2018 по 04.02.2018 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська дитяча лікарня № 5», проходив курс реабілітації, що підтверджено висновком комісії. З довідки дитячої лікарні №5, виданої 22.01.2018, вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] перебував у медичному закладі 19.01.2018 у супроводі своїх батьків . Інформація про стан здоров`я дитини та рекомендації щодо лікування містяться у консультаційному висновку психіатра ( а.с. 24, 25, 26-28, 44). Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Всупереч норм чинного законодавства , підписуючи наказ про звільнення 19.01.2018, відповідач не тільки не намагався з`ясувати причини відсутності на роботі , але навіть поцікавиться ними та врахувати попередню роботу [PERSON] , який з часу прийняття на роботу , тобто з вересня 2012 по 21.12.2017, тимчасово виконував обов`язки директора підприємства, до нього раніше не застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Всупереч свого процесуального обов`язку відповідач не надав до суду належних, допустимих і достатніх доказів про те, що [PERSON] був відсутній на роботі до кінця робочого дня, з 13 год. до 17.30 год. Не спростовуються пояснення позивача про те, що 19.01.2018 з головою комісії [PERSON].-головним бухгалтером, який підписував акти та складав доповідні про звільнення, вони разом по робочим справам відлучалися ненадовго з підприємства. На наказі № 16 від 19.01.2018 про звільнення позивача, що додана відповідачем до відзиву на позовну заяву, відсутня підпис [PERSON] про ознайомлення його з наказом ( а.с. 103) . На підтвердження факту того, що 19 січня 2018 [PERSON] не було звільнено з роботи позивач надав копію журналу обліку перебування робітників на роботі, де у колонці робочі дні-22.01.2018, 23.01.2018, стоїть підпис [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.05.2018 , що набрала законної сили постановою Апеляційного суду Харківської області від 22.08.2018, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 41 КУпАП, у тому числі в порушенні ч.1 ст. 142 КЗпП-правила трудового розпорядку не затверджені трудовим колективом, у порушенні ч.4 ст. 149 КЗпП України - адміністрацією підприємства не ознайомлені під підпис працівники, зокрема і [PERSON] ,з наказом про звільнення , в порушення ч.1 ст. 116 КЗпП, п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, до яких віднесені звільнені працівники підприємства разом з [PERSON] , про нараховані суми, належні при звільненні та про необхідність отримати трудову книжку, письмово не повідомлені ( т. 2 а.с. 13-19). Статтею 142 КЗпП передбачено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на підставі типових правил. На момент звільнення на підприємстві не було правил внутрішнього трудового розпорядку, що є порушенням вимог законодавства про працю тому суд позбавлений можливості з`ясувати який графік роботи існує на підприємстві, з якого часу починався та у який час закінчувався робочий день, які дні були робочі, а які вихідні. З огляду на встановлені судом порушення підприємством процедури прийняття оскаржуваного [PERSON] наказу про звільнення, суд приходить до висновку, що такі обставини призвели до порушення трудових прав позивача, тому позовні вимоги про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток визначається відповідно до порядку розрахунку заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами). Відповідно до зазначеної постанови, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи. Свого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу підприємством не надано. Виходячи із заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні ( 6207,82+6317,28) та з урахуванням ділення на число відпрацьованих робочих днів (43 - згідно з листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу»), середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 291,28 грн. ( а.с. 139, т. 2 а.с. 65). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було звільнено з посади фактично 24.01.2018, тобто стягненню заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають за період до 12.08.2020 включно , тобто за 636 робочих днів 185 254,10 грн. Згідно з абзацом п`ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Як випливає з бухгалтерської довідки № 61 від 13.03.2018 у січні 2018 проведено розрахунок з [PERSON] та нараховано, включаючи лікарняні за рахунок Фонду соціального страхування, компенсацію за невикористану відпустку за 56 календарні дні, 13845,41 грн., утримано податків з доходів фізичних осіб та військовий збір-2699,85 грн. та належить до виплати-11145,56 грн. Оскільки станом на 07.02.2018 не надано інформації щодо методів проведення виплати належних коштів, було проведено бухгалтерську операцію із зарахуванням цієї суми на рахунок 662 «Розрахунки з депонентами» ( а.с. 114). Разом з тим, на підставі історії по картковому рахунку [PERSON] , підприємством у січні перераховано на картку заробітна плата в сумі 1304,74 грн. Отже, залишок заборгованості перед [PERSON] становить 9841 грн. 56 коп. ( а.с. 138, т. 2 а.с. 3). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних із правовою допомогою-10000 грн. та витрат на паливні матеріалі, виготовлення стенограм, послуги Укрпошти, комісії банку у загальній сумі 1570,20 грн., суд приходить до наступного. Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати зі сплати судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема витрати на правничу допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Оскільки до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать тільки витрати на правову допомогу, то вимоги щодо стягнення інших понесених позивачем витрат, задоволенню не підлягають. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суду надано договір про надання адвокатських послуг від 03.11.2017, що підтверджує оплату позивачем послуг щодо представлення інтересів [PERSON] в судових засіданнях в сумі 10 000 грн. Такі витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial