Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в інтересах малолітньої [PERSON] звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та стягнення з неї на утримання доньки аліментів в розмірі 500 гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, а у випадку неявки відповідача вказала, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомила, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористалась. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, від якої заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило і причини неявки нею не повідомлені, а позивач дала згоду на вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради малолітня [PERSON] була відібрана від матері та направлена до дитячого соматичного відділення Первомайської міської багатопрофільної лікарні, через не створення її матір`ю: [PERSON] належних умов проживання для дитини, а також через те, що вона навіть не забрала дитину з закладу охорони здоров`я. У квітні 2014 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано до обласного будинку дитини на повне державне утримання. А оскільки [PERSON] не цікавиться та не піклується про дитину вже тривалий час та ухиляється від виховання і утримання своєї дитини, її слід позбавити батьківських прав та у звязку із цим стягнути на утримання [PERSON] аліменти. Оскільки відповідач, правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався, а позивач доводив свої вимоги тільки письмовими доказами, які є в матеріалах справи, суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцятого березня 2014 року народилась [PERSON], і її батьками, згідно свідоцтва про народження записані [PERSON] та [PERSON]. Проте судом встановлено, що відомості про батька, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері (а.с.1-4,13,14-16). Також суд бере до уваги те, що [PERSON] покинула свою дитину в дитячому соматичному відділенні Первомайської міської багатопрофільної лікарні (а.с.18). А до цього, за інформацією Виконавчого комітету Первомайської міської ради, [PERSON] рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 18 червня 2009 року (справа №2-795) було позбавлено батьківських прав відносно трьох дітей (а.с.17). Згідно актів обстеження житлових умов за адресами місця проживання та реєстрації [PERSON], умови для проживання, виховання та розвитку [PERSON] визнанні не прийнятними (а.с.22,23). Десятого квітня 2014 року, Рішенням Виконавчого комітету Первомайської міської ради Луганської області №68, малолітню [PERSON] відібрано від матері [PERSON] (а.с.17). А рішенням цього ж органу від 25 квітня 2014 року, малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.18). В липні 2014 року, малолітня [PERSON] була прийнята до Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний будинок дитини № 2» та знаходиться на повному державному утриманні (а.с.19,20,21,25-31). З цього часу, [PERSON] жодного разу не відвідувала свою дитину і навіть не телефонувала до будинку з приводу своєї дитини, її станом здоровя, розвитком та вихованням не цікавилась. Спроби повернути її в сім`ю теж не робила (а.с.1-4,5-6,7). А 14 квітня 2016 року Управління Служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] (а.с.5-6,7,8). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, яка виступає законним представником малолітньої дитини [PERSON], та [PERSON], виник цивільно-правовий спір з приводу права дитина на отримання належного піклування про неї її матір`ю. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до їх повноліття. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з положеннями пункту шостого частини першої статті 92 Конституції України основи охорони дитинства, виховання визначаються виключно законами України. Так, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи і основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, статтею 12 цього ж закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток і навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, праву дитини на належне батьківське піклування та виховання кореспондує певне коло обовязків, невиконання яких свідчить про порушення вказаного права дитини, за що батьки можуть нести відповідальність встановлену законом. В силу положень частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мірою відповідальності для батьків може бути позбавлення їх батьківських прав, на підставі рішення суду, за наявності будь-якої підстави, що передбачена пунктами 1-6 частини першої статті 164 цього кодексу. Виходячи з положень пункту другого частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, підставою для позбавлення батьківських прав, є ухилення матері та/або батька від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Основні обовязки, що беззаперечно входять до кола обовязків з виховання дитини як складової частини батьківського піклування, передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та статтею 12 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ. Зокрема, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Батьки зобов'язані поважати дитину. Проте із встановлених судом обставин вбачається, що [PERSON] жодного з цих обовязків щодо своєї дитини [PERSON] не виконує. І це при тому, що попередньо до неї вже було застосовано більш м`який вид відповідальності за невиконання обовязків щодо виховання дитини у вигляді її відібрання. І після цього, незважаючи на те, що минув значний час, свого ставлення до дитини вона не змінила, будь-яких доказів про те, що вона вчиняла які-небудь активні дії для виправлення ситуації, в матеріалах справи не має. Тому суд вважає, що [PERSON], як мати малолітньої дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх материнських обовязків, оскільки жодних батьківських обовязків не виконує, при відсутності обєктивних причин, які б перешкоджали їй їх виконувати (а.с.4-6,17,18,19). При цьому суд враховує, що жодної батьківської турботи [PERSON] не проявила незважаючи на те, що вона покинула дитину у закладі охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявила щодо неї батьківського піклування. Що в силу положень пункту 1 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України вже являється самостійною підставою для позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на це, суд вважає, що право малолітньої дитини [PERSON] на належне батьківське піклування та виховання матірю, порушується і порушується саме відповідачем: [PERSON], як матірю, яка свідомо ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. І враховуючи, що менш серйозний захід впливу за порушення права дитини на належне батьківське піклування, до неї вже було застосовано, але своє ставлення до батьківських обовязків вона не змінила, суд вважає, що позовні вимоги в частині позбавлення її батьківських прав підлягає задоволенню. Розглядаючи вимоги Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в частині стягнення з [PERSON] на утримання її малолітньої дитини аліментів, суд виходить з такого: Положення частини 2 статті 51 Конституції України гарантують, що батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. А положеннями статей 180 та 181 Сімейного кодексу України передбачено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі. При цьому, згідно частини 1 статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обовязки є такими, що тісно повязані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Отже, виходячи із змісту наведених норм матеріального права, невиконання матір`ю свого обовязку з утримання дитини до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, порушує право дитини на створення їй належних умов для розвитку, життя та виховання. А тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 Сімейного кодексу України порушене право дитини підлягає судовому захисту. Згідно з положеннями частини 4 статті 166 Сімейного кодексу України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. А відповідно до положень частини третьої статті 181, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня предявлення позову. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували непрацездатність відповідача, її обмежену дієздатність чи визнання її недієздатною; наявність нерегулярного чи мінливого доходу; незадовільний стан здоровя дитини чи відповідача; перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні; наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. Тому суд вважає, що підстав для стягнення аліментів у твердій грошовій формі як просив позивач не має, а тому стягнення аліментів у розмірі ? частини з усіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову (20 квітня 2016 року), слід визнати належним способом захисту порушеного права дитини. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік складає 551 гривень 20 копійок, то в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави, у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved