Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У лютому 2017 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що із 02.08.1983 р. по 09.08.2016 р. працював на підприємстві відповідача Приватному акціонерному товаристві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «Північний ГЗК») на посадах: слюсар із ремонту автомобілів 3 розряду, водій 3 класу, водій великовантажного автомобіля, водій автотранспортних засобів в карєрі. 14.04.2016 р. Рішенням лікувально-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини позивачу встановлено два професійні захворювання з діагнозами: вібраційна хвороба другої стадії та хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії, причинами яких став профмаршрут: з 02.08.1983 р. по 23.01.1985 р. слюсарем по ремонту автомобілів ГТЦ 1 рік 5 місяців; з 23.01.1985 р. по 09.08.2016 р. водієм по вивезенню породи і руди, транспортних засобів у карєрі ГТЦ, ГТЦ №1 31 рік 2 місяці. 17.06.2016 р. складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4, відповідно до якого причиною отримання профзахворювання є перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. 09.08.2016 р. за висновком МСЕК позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 65 % (з яких: 55% по вібраційній хворобі та 10% ХОЗЛ) та визнано інвалідом 3 групи з наступним переоглядом 01.07.2017 р. Виходячи з характеру захворювань позивача він не може вести звичайний спосіб життя, змушений постійно лікуватися, приймати ліки у великій кількості, він переносить фізичні та моральні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з тривалості роботи на підприємстві відповідача, просить стягнути з останнього 640 000 грн. моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні не визнала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що відповідач як роботодавець добросовісно виконував обовязки відповідно до ст.5 Закону України «Про охорону праці» та п.1 ст.29 КЗпП України, а саме: проінформував позивача під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров'я та про його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 червня 2016 р. встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання у [PERSON] є робота протягом 31 року 4 місяців в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів. Але позивач не скористався своїм правом виходу на пенсію на пільгових умовах за Списком №1, а продовжував працювати на роботі в шкідливих умовах праці ще майже 6 років аж до встановлення йому професійного захворювання. Чинне на сьогоднішній день законодавство не встановлює будь-якої прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці. Ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника у будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, а у разі порушення власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства, умов колективного або трудового договору. Тобто, роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці (перевести, за його згодою на іншу роботу, не пов'язану з впливом шкідливих чинників або звільнити у разі відмови від переведення чи відсутності відповідної роботи) лише у випадку, коли у працівника вже виникло і встановлено уповноваженим медичним органом порушення стану здоров'я. Таким чином, тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. У звязку з цим слід зробити висновок, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці. Дозвіл на початок виконання роботи підвищеної небезпеки було отримано ПрАТ «ПІВНГЗК» в державному комітеті України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду, яким передбачено право ПрАТ «ПІВНГЗК» здійснювати небезпечні роботи, в тому числі, з експлуатації обєктів, устаткування, механізмів, машин підвищеної небезпеки, а також їх налагодження, експлуатація, ремонт та технічне обслуговування. Таким чином, відповідач вважає, що у його діях відсутні ознаки протиправності та порушення законних прав позивача, що є обовязковою умовою для настання відповідальності за заподіяну шкоду. Отже, виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці, встановлених ст.ст. 5-8 ЗУ «Про охорону праці» та ст.153 КЗпП України. Крім того, відповідач - ПрАТ «ПІВНГЗК» не заперечує проти наявності у позивача професійного захворювання, але акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 червня 2016 р. жодним чином не підтверджує наявність моральних страждань позивачем, як і довідка МСЕК. В залученому до матеріалів справи лікарському висновку описуються дані клінічних обстежень, анамнез захворювання, інші медичні висновки, але в жодному не йдеться про розлади здоровя, повязані з психологічним станом потерпілого.\~\~\~\~ В позовній заяві позивач також зазначає, що у звязку з професійним захворюванням, змінився його рівень життєвої діяльності, багато зусиль він прикладає для організації свого життя. Проте, зазначене нічим не підтверджується. Таким чином, посилання позивача на вищезазначені документи як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, а вислови щодо втрати нормальних життєвих звязків - є його припущенням. З огляду на вищевикладене в сукупності, відповідач вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань. На підставі вищевикладеного просить суд у задоволені позовних вимог до ПрАТ «Північний ГЗК» про стягнення моральної шкоди в сумі 640\~000 грн. - відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено згідно з записами у трудовій книжці, що [PERSON] із 02.08.1983 р. прийнятий на роботу в гірничотранспортний цех Першотравневого рудоуправління слюсарем по ремонту автомобілів з розряду; 23.01.1985 р. переведений в гірничотранспортному цеху Першотравневого рудоуправління водієм 3 класу автомобіля вантажопідйомністю 120 тон і більше по вивезенню породи і руди в карєрі (з уточненням запису від 02.10.1989 р.); 01.01.1988 р. переведений на посаду водія 3 класу великовантажного автомобіля вантажопідйомністю 100 тон і вище по вивезенню гірської маси з карєру; 04.08.1997 р. переведений в гірничотранспортний цех водієм автомобіля вантажопідйомністю 110 тон і вище по вивезенню руди і породи в карєрі на повний робочий день із правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 07.11.2012 р. переведений у гірничотранспортному цеху №1 водієм великовантажного автомобіля в карєрі технологічної колони автомобілів №52 з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 01.02.2010 р. переведений у гірничотранспортний цех №1 водієм автотранспортних засобів у карєрі технологічної колони автомобілів №52; 09.08.2016 р. звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 8-10). Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу про наявність професійного характеру захворювання №557 від 14.04.2016 р. [PERSON] встановлені професійні захворювання з діагнозами: - вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-перефиричної ангіодистонії, ускладненої дисциркулярною енцефалопатією з вестибулопатією; синдром куло невропатіївропатії з вираженим статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечелопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з пері артрозом, ліктьових (ПФ першого-другого ст.) і колінних (ПФ першого-другого ст. з порушенням функції ходи) суглобів; - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». ЛН першого ст. (а.с.13-14). Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 червня 2016 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці водія автотранспортних засобів в карєрі за рівнем виробничої загальної транспортної вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони до 3 класу 2 ступеня шкідливості (дослідження проведені на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини в 2015 році). Вібрація загальна транспортна, рівень в Дб: 67 при гранично допустимому до 65. Аерозоль переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони, концентрація, мг/м з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiO2) у пилу від 10% до 70% - 4,4 при гранично допустимій до 2,0 (а.с. 12). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №043118 від 09.08.2016 р. позивачу встановлено 65% втрати працездатності (55% по вібраційній хворобі; 10% по ХОЗЛ) первинно з 01.08.2016 р. по 01.08.2017 р. та довідкою МСЕК серії 10 ААГ №034860 від 09.08.2016 р. позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності по професійному захворюванню з 01.08.2016 р. на строк до 01.08.2017 р. з датою чергового переогляду 01.07.2017 р. (а.с. 15). 09.08.2016 р. [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку виходом на пенсію за ст.. 38 КЗпП України (а.с. 10). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 червня 2016 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи водієм автотранспортних засобів в карєрі виконував роботу з управління технологічними автомобілями в карєрі. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, при наявності важких режимів експлуатації автотранспортних засобів, підпадав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації, аерозолю переважно фіброгенної дії. Враховуючи роботу [PERSON] на ПівнГЗК, ВАТ та ПАТ «ПІВНГЗК» впродовж 31 року 4 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо (а.с. 12). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника ПрАТ «Північний ГЗК» на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди. Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 65 % втрати працездатності та 3 групу інвалідності первинно, а також характер фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його житті, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Він змушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися та приймати велику кількість ліків, що шкідливо впливають на організм. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 35 000 грн. за встановлені 65 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 640,00 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial