Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі укладеного 01.04.2019 року договору дарування вона та [PERSON] набули у власність 59/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] . У даному будинку крім власників та членів сім`ї зареєстрований відповідач, який не є членом їхньої сім`ї, за місцем реєстрації не проживає, добровільно з місця реєстрації не знімається, чим створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм нерухомим майном. Оскільки місце проживання відповідача було зареєстроване за попередніх власників частини будинку, тому внаслідок переходу права власності до інших співласників він втратив право користування цим житловим приміщенням. У заявлених позовних вимогах позивач просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з місця реєстрації. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить не допитувати в судовому засіданні свідків. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не направив. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи згідно статей 280-282 ЦПК України. З огляду на те, що позивач у поданій заяві відмовилася від допиту свідків, тому суд приймає таку відмову від їх допиту. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.\- Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач та [PERSON] , в інтересах якої діє позивач як законний представник недієздатної особи, набули від [PERSON] у власність 59/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 01.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Стражник Т.О., зареєстрованого в реєстрі за № 4865. Виникнення права власності на зазначене нерухоме майно підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.04.2019 року. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира у справі № 2-о-66/2012 від 10.10.2012 року визнано недієздатною [PERSON] , 1970 року народження та призначено [PERSON] , 1979 року народження опікуном над [PERSON] . [PERSON] внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджуться копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 21.06.2017 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Житомирського МУЮ у Житомирській області. Згідно довідки ПП «ВЖРЕП № 4» від 01.02.2020 року № 193 про склад зареєстрованих вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані чоловік [PERSON] , 1977 року народження, дочка [PERSON] , 2002 року народження, син [PERSON] , 2016 року народження, підопічна [PERSON] , 1970 року народження та [PERSON] , 1976 року народження. Зважаючи на те, що внаслідок укладення договору дарування частини житлового будинку від 01.04.2019 року позивач та [PERSON] набули право власності на 59/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] , а право користування відповідача є похідним від права власності колишнього власника будинку [PERSON] , тому у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно від нього до позивача та [PERSON] відповідач втратив право користування ним. Таким чином, оскільки позивач та [PERSON] , набувши у власність 59/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] , договору про надання у користування вказаним житловим приміщенням з відповідачем не укладали, суд вважає, що реєстрацією місця проживання відповідача у житловому приміщенні порушуються права позивача та [PERSON] як власників та створюються їм перешкоди у користуванні власним нерухомим майном, у зв`язку з чим підлягають судовому захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування нерухомим майном за вказаною адресою, що відповідає способам захисту права власності, передбаченими статтями 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. А тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України та оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 9 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому згідно ст. 141 ЦПК України та ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збіру сумі 840,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial