Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до територіальної громади міста Одеси у особі Одеської міської ради, територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради, Рясне-Руської сільської громади в особі Рясне-Руської сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, третя особа [PERSON] . В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався на ті обставини, що [INFO] померла його бабка [PERSON] , а [INFO] його батько [PERSON] , після чого відкрилась спадщина у виді належного особам майна. Посилаючись на відбування покарання у виді позбавлення волі, позивач належним чином спадкові права не оформлював, із відповідною заявою до нотаріуса не звертався. З огляду на пропуск установленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] звернувся в суд з даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник відповідача Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, був повідомлений про розгляд справи, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача Львівської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшло клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник відповідача Рясне-Руської сільської ради у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом про розгляд справи, причини неявки суду не відомі, але від особи надійшов відзив про відсутність заперечень проти позову [PERSON] . Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Київським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції від 23 листопада 2019 року, актовий запис №207 від 04 лютого 2010 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції від 11 травня 2010 року, актовий запис №591 від 11 травня 2010 року. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить стаття 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] є бабкою позивача, а [PERSON] батьком. Прізвище померлих, а також позивача російською мовою викладається як « [PERSON] », « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим Залізнодорожнім райбюро ЗАГС міста Львова від 26 листопада 1950 року, та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Львівським палацом урочистих подій від 02 січня 1950 року. Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як установлює частина 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Суд витребував та дослідив у судовому засіданні матеріали спадкової справи №977с/2010, відкритої державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори за заявами спадкоємців померлої [PERSON] , та матеріали спадкової справи №578л/2019, відкритої державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори за заявами спадкоємців померлого [PERSON] . Проаналізувавши відповідні матеріали, суд встановив наступне. 23 листопада 2010 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] до нотаріуса звернувся [PERSON] , який 27 грудня 2010 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 19 листопада 2019 року із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [PERSON] до нотаріуса звернувся [PERSON] . Відомостей, що б свідчили на наявність інших спадкоємців, матеріали спадкової справи не містять. [PERSON] з заявою про відмову від спадщини до нотаріуса не звертався. Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. У параграфі 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10 та №71378/10), суд зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» («Kopecky v. Slovakia», заява №44912/98, п. 52). Досліджені матеріали справи підтверджують наявність у [PERSON] охоронюваного законом інтересу, спрямованого на оформлення майнових прав у порядку спадкування після померлих родичів. З урахуванням викладеного, а також оскільки за загальним правилом спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття та незалежно від часу її прийняття (частина 5 статті 1268 ЦК України), суд зазначає, що майнові права [PERSON] на спадщину охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Такі права особи підлягають захисту та дієвим механізмом захист цих прав є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. На переконання суду, достатнім може вважатись строк протягом трьох місяців з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на відповідачів у рівних частках та стягує на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 840,80 гривень

Outcome: approved