Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить усунути перешкоди у здійсненні її права власності шляхом виселення її доньки [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] та зняття відповідачки з реєстраційного обліку за даною адресою. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 2011 року відповідачка перешкоджає у користуванні і розпорядженні житловим будинком. Спільне проживання з відповідачкою стало неможливим, оскільки протягом останніх років [PERSON] веде себе в побуті негативно; зайняла більшу частину будинку; нищить майно, що призвело до антисанітарного стану окремих приміщень; влаштовує сварки; наносить побої. З огляду на положення ст.ст.316, 317, 319 ЦК України вважає, що відповідач порушує її права як власника будинку. [PERSON] подала письмові заперечення на позов і просить відмовити у його задоволенні. Обґрунтовує свою позицію тим, що вона з народження та її малолітня донька [PERSON], [INFO], постійно проживають та зареєстровані в спірному будинку, тому має такі ж права щодо його користування, як і позивачка. Стверджує, що сама позивачка перешкоджає їй користуватись жилим приміщенням, навмисне створює конфліктні ситуації, намагаючись таким чином виселити з будинку. Іншого житла не має, а винаймати окреме житлове приміщення не має змоги. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала і пояснила, що з 2011 року з відповідачкою перебувають в неприязних відносинах. Причиною цього є аморальна поведінка доньки, яка зловживає спиртними напоями, створює конфліктні ситуації, не реагує на її зауваження. Неодноразово зверталась в міліцію, в тому числі, із заявою про заподіяння тілесних ушкоджень. Відповідач не займається вихованням власної доньки і негативно впливає на неї. Оскільки іншого житла відповідачка не має, просить онуку не виселяти, а залишити з позивачкою. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що матір втручається у її особисте життя і сама спричиняє сварки та конфлікти. Визнає, що один раз притягувалась до відповідальності за насильство в сім'ї, однак ніяких інших заходів попередження до неї ніхто не застосував. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Будинок [ADDRESS], в якому проживають сторони, належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] і зареєстрований за нею в установленому порядку, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення, виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації. Довідкою Любомльської міської ради №1169 стверджено, що в даному будинку дійсно проживають [PERSON], її дочка [PERSON] та внучка [PERSON] З постанов дільничного інспектора Любомльського РВ УМВС від 12.11.2011 та 21.05.2012 року вбачається, що у позивачка зверталась в міліцію щодо конфліктів у сім'ї відповідно 11.11.2011 та 21.05.2012 року, однак при перевірці ознак злочину чи передбаченого ст.1732 КУпАП правопорушення встановлено не було. З висновку дільничного інспектора Любомльського РВ УМВС від 09.06.2013 року та постанови судді Любомльського районного суду №163/1594/13-п від 21.06.2013 року вбачається, що за образи нецензурними слова і погрози фізичною розправою щодо позивачки [PERSON] відповідачка [PERSON] притягнута до відповідальності за ч.1 ст.1732 КУпАП з накладенням стягнення у вигляді штрафу. З висновків дільничного інспектора Любомльського РВ УМВС від 29.10.2013, 14.03.2014, 26.03.2014, 10.04.2014 року вбачається, що позивач [PERSON] зверталась в міліції з приводу сімейних сварок з відповідачкою [PERSON] Ознак кримінальних чи адміністративних правопорушень під час проведених перевірок не виявлено, протоколи не складались. У висновках зазначено про проведення профілактичних бесід з [PERSON] про неприпустимість вчинення злочинів чи правопорушень в майбутньому. Постановою судді Любомльського районного суду №163/1671/13-п від 02.07.2013 року стверджено, що [PERSON] визнана винною у образах нецензурною лайкою і погрозах фізичною розправою щодо [PERSON], однак на підставі ст.22 КУпАП від адміністративної відповідальності звільнена. З постанови Любомльської міжрайонної прокуратури від 16.01.2013 року вбачається, що кримінальне провадження по факту заподіяння 27.11.2012 року [PERSON] легких тілесних ушкоджень [PERSON] закрито за примиренням за сторін. Актом обстеження житлово-побутових умов Любомльської міської ради від 27.05.2014 року встановлено, що сторони в спірному житловому будинку відповідачці виділена окрема кімната та приміщенням для приготування їжі, яке на час перевірки було в антисанітарному стані. Житлова площа, яку займає позивачка, перебуває в задовільному стані, в кімнаті чисто. Вхідні двері в будинок зіпсовані, виламаний врізний замок, біля дверей розбитий підвазонник, стіни облиті рідиною, на вікні сліди тріщин. З акту обстеження умов проживання доньки відповідачки в спірному будинку вбачається, що для виховання і розвитку дитини створено належні умови, однак стосунки між [PERSON] та [PERSON] конфліктні через спір щодо користування приміщеннями будинку. Із змісту позовної заяви вбачається, що вимоги [PERSON] заявлено з підстав захисту її права власності, які порушуються відповідачкою. Об'єктом права власності в даному спорі є житловий будинок, а заявленим способом захисту свого права позивач вказує виселення відповідачки з будинку. Позбавлення житла можливе на лише підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Позивачкою подано заяву про зміну підстави позову на виселення відповідачки в порядку ст.116 ЖК УРСР. Така заява судом відхилена на підставі ч.2 ст.31 ЦПК України, оскільки вона подана після початку розгляду позову по суті. Отже, на заявлених формальних підставах позов задоволенню не підлягає. В той же час при обґрунтуванні заявлених вимог позивачка вказує про порушення відповідачкою правил співжиття і псування майна, що унеможливлює спільне проживання в спірному житлі, що суд розцінює як фактичну підставу позову, а тому вирішує спір і з огляду на норми житлового законодавства. Згідно із ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно із ст.157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З досліджених доказів вбачається, що між сторонами, які є рідними матір'ю і донькою, з 2011 року існують неприязні відносини і з цього приводу позивач неодноразово зверталась в органи міліції. Однак лише за події 08.06.2013 року відповідачка була притягнута до відповідальності за ч.1 ст.1732 КУпАП, що слід розцінити як захід запобігання в розумінні ст.116 ЖК УРСР. Інші заходи запобігання чи громадського впливу до відповідачки не застосовувались. Закриття кримінального провадження по факту заподіяння відповідачкою позивачці тілесних ушкоджень суд вважає лише кримінально-процесуальним рішенням у зв'язку з примиренням між сторонами, а не заходом запобігання, а постанова прокурора згідно зі ст.60 ЦПК України не може свідчити про обставини, що підлягають доказуванню в цивільному процесі. Щодо подій 11.11.2011 та 21.05.2012 року органом внутрішніх справ не виявлено ознак злочину чи адміністративного правопорушення і жодні заходи до відповідачки не вживались. З рішень органу міліції відносно подій 29.10.2013, 14.03.2014, 26.03.2014, 10.04.2014 року вбачається, що з відповідачкою проведено профілактичні бесіди. Однак у висновках дільничного інспектора лише констатовано конфліктні випадки і відсутні будь-які посилання на винуватість в них відповідачки. Тому проведення таких бесід немає підстав вважати заходом запобігання, оскільки рішення дільничного інспектора свідчить лише про здійснення позивачкою повідомлення щодо конфлікту в сім'ї, винуватця якого не встановлено, як не доведено винуватість відповідачки і під час судового розгляду даного позову. Надані акти обстеження умов проживання також лише констатують факт незначного пошкодження майна, однак його винуватець вказаний лише з пояснень позивачки, що іншими доказами не підтверджено. Отже, аналіз доказів по справі приводить суд до висновку про існування конфліктних відносин між сторонами, які позивачка розцінює як порушення її прав власника будинку. Достатніх і допустимих доказів того, що відповідач систематично умисно порушує правила співжиття чи пошкоджує майно, що робить неможливим спільне з нею проживання, позивачкою не подано, як і доказів застосування до відповідачки заходів запобігання чи громадського впливу. За таких обставин суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і безпідставними, тому задоволенню позов не підлягає. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на позивача, яка сплатила судовий збір при подачі позовної заяви.

Outcome: dismissed