Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні його власністю шляхом виселення відповідача [PERSON] з будинку №18 по вул.Шевченка у с.Копитків Здолбунівського району Рівненської області. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він є власником вказаного вище будинку, у якому зареєстровані та проживають його колишній зять [PERSON] та дочка [PERSON] з дітьми. Відповідач не бажає добровільно виселитися та знятися з реєстрації за вказаною адресою, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки, бійки ображає та погрожує фізичною розправою доньці та не приймає будь-якої участі в утриманні будинку. Спільне проживання з відповідачем є нестерпним, він заважає йому вільно користуватися належним йому на праві власності будинком. А тому на підставі ст.116 ЖК України підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю та з аналогічних мотивів. Відповідач у судове засідання повторно не зявився з невідомої суду причини, хоча про місце та час слухання справи повідомлявся заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. При таких умовах відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе винести заочне рішення по справі, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків та зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по вул.Шевченка, 18 у с.Копитків Здолбунівського району Рівненської області на підставі свідоцтва про право власності від 09 січня 2002 року, у якому на даний час не проживає. У будинку позивача з 08 вересня 2003 року зареєстрований та проживає, крім його доньки [PERSON] з дітьми, колишній чоловік останньої - [PERSON] Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. . За повідомленням Здолбунівського відділення поліції ГУНП в Рівненській області вбачається, що у 2014 році [PERSON] тричі зверталася до поліції з приводу сімейних конфліктів з колишнім чоловіком [PERSON], на якого за наслідками розгляду отриманих повідомлень у квітні та червні 2014 року складено адміністративні протоколи за ч.1 ст.173-2 КУпАП, які скеровано до суду. Указані обставини вчинення відповідачем насильства у сімї стосовно [PERSON] підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Постанови суду у справах про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності позивачем чи його представником до справи не долучено, водночас самі по собі обставини притягнення його до адміністративної відповідальності не являються підтвердженням факту здійснення органами поліції заходів попередження відповідача про його виселення, у разі продовження останнім вчинення таких дій. З довідки-характеристики від 27 червня 2017 року, виданої Копитківською сільською радою Здолбунівського району Рівненської області вбачається, що звернень у сільську раду від [PERSON] на дії [PERSON] не надходило, а мало місце звернення його доньки [PERSON], за яким з відповідачем проведено профілактичну бесіду, що також не підтверджує факту здійснення попередження відповідача про його виселення. Крім того, позивач не навів доказів застосування до [PERSON] заходів попередження судами, прокурорами, органами поліції, адміністративними комісіями, а також про вжиття щодо нього заходів громадського впливу, прийняті на загальних зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. У разі припинення сімейних відносин із власником будинку колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Будь-яких належних та допустимих у розумінні положень ст.ст.57-59 ЦПК України доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового приміщення, використання його не за призначенням, або вчинення дій, що порушують правила співжиття та роблять неможливим проживання [PERSON] разом з ним в одному будинку, позивачем суду не надано. Відсутні і докази, які б свідчили про застосування до відповідача заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультативність, які, маючи офіційний характер, повинні передувати виселенню члена сімї наймача на підставі ч.1 ст.116 ЖК України. З огляду на викладене суд дійшов до висновку, що позивач не довів наявність підстав для виселення [PERSON] з належного йому житлового будинку без надання іншого житла, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed