Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

У лютому 2014 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) заборгованість у розмірі 116485 грн. 28 коп. за договором позики від 08.03.2011, посилаючись на ті підстави, що між сторонами 08.03.2011 було укладено договір позики, за яким відповідач отримала 98952 грн. 00 коп., які зобов'язалася повернути в строк не пізніше 08.09.2011 року. Врегулювати спір у досудовому порядку не дали результатів, а тому просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 526, 625, 1046-1050 ЦК України. У судове засідання представник позивача, позивач не з'явилися, повідомлені належним чином. На адресу суду було надіслано заяву про слухання справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 135). Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з'явилися, про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що в справі є поштові конверти, повернуті на адресу суду за закінченням строку їх зберігання на пошті. У минулих судових засіданнях відповідач проти позовних вимог заперечувала, надавши заперечення у письмовому вигляді, позовні вимоги вважає безпідставними. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08.03.2011 було укладено договір позики, за яким відповідач отримала 98952 грн. 00 коп., які зобов'язалася повернути в строк не пізніше 08.09.2011 року (а.с. 4). Позивачем додано до суду витяг курсу продажу долара «Правекс Банка» станом на день подання позову про стягнення заборгованності 8700 грн. за доллар США. (а.с. 5). У судовому засіданні від 05.05.2014 представником відповідача та відповідачем заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої екмпертизи з підстав того, що підпис під договором позики виконаний не відповідачем по справі із зобов'язанням сплатити послуги експертизи (а.с. 30). Ухвалою суду заявлене клопотання судом задоволено, справу зупинено та відправлено на проведення до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 40). 04.09.2015 до суду надіслано повідомлення про неможливість проведення експертизи за №89/10-73пов з підстав ненадходження на їх адресу підтвердження оплати вартості експертизи (а.с. 142). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ч. 2 цієї ж правової норми, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Враховуючи те, що предметом договору позики є грошові кошти, дане зобов'язання носить грошовий характер. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 1 ст. 598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України законодавець визначає відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, яка полягає в тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Оскільки ст. 625 ЦК України регулює зобов'язання боржника, які не є по суті неустойкою, а становлять заходи відповідальності, у зв'язку із цим до вимог згідно ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, визначений ст. 257 ЦК України. Позивач наводить в позові розрахунок 3 % річних за користування чужими грошовими коштами, який визначає в сумі 7634 грн. 36 коп., при цьому розрахунок проведено з дотриманням загального трирічного строку позовної давності, тобто - три роки з дня подання даного позову до суду (а.с. 1-3). Належних і допустимих доказів в їх розумінні згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України в спростування суми розрахунку суду не надано. Враховуючи те, що сума, яка стягується судом відповідно до ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності, а тому правильним є її нарахування позивачем в національній валюті - гривні. Оцінюючи зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не повернуто у визначений строк позику та допущено прострочення виконання грошового зобов'язання перед позивачем. Що стосується стягнення інфляційних витрат, суд приходить до наступного. Так, спірні правовідносини між сторонами є грошовими і їх предметом є іноземна валюта - долар США. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом із тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Зважаючи на зміст вказаної вище норми права, в резолютивній частині судового рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинно бути вказівка на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Як передбачено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору між сторонами, індексації не підлягає, у зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині не ґрунтовані на матеріальному законі не можуть бути задоволені. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, взявши до уваги фактичне самоусунення відповідачем від проведення експертизи прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 1164 грн. 86 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial