Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.10.2002 року по 16.11.2009 року, який був розірваний відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.11.2009 року. В подальшому вони знову відновили свої стосунки та зареєстрували шлюб вдруге 29.09.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1710. Під час шлюбу у них народилась донька [PERSON]. [INFO], яка проживає разом з матір'ю та спору щодо місця її проживання між сторонами немає. Вказував на те, що спільне проживання з відповідачкою не склалось, сім'я розпалась у зв'язку з відсутністю взаємопорозуміння щодо вирішення побутових питань внаслідок чого у них виникали постійні конфлікти, що в результаті призвело до взаємного відчуження, втрати почуття любові, поваги та довіри. Остаточно шлюбні відносини між ними припиненні у грудні 2015 року та з цього часу вони разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе та буде суперечити інтересам обох з подружжя, а тому звернувся до суду з даним позовом та просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. В судове засідання позивач не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву відповідно до змісту якої позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила справу розглядати без її участі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що заяву відповідача про визнання позову слід прийняти та позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 29.09.2015 року між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1710 (а/с 4). У сторін є спільна донька [PERSON], [INFO] (а/с 5). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, відповідач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу, а навпаки просила залишити їй прізвище чоловіка. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved