Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини та здійснення реєстрації без згоди батька, посилаючись на те, що з 16 вересня 2017 року по 15 червня 2018 року вони спільно проживали по [ADDRESS] . [INFO] у них народилася дитина [PERSON] , яка була зареєстрована за колишнім місцем їх спільного проживання. Згодом стосунки між ними погіршилися, у зв`язку із чим позивач разом з малолітньою дитиною переїхали до нового місця проживання. Після укладання шлюбу між позивачкою та [PERSON] вони почали проживати у домоволодінні останнього, яке розташовано по [ADDRESS] . Звернувшись із заявою до виконкому Новоселицької міської ради про зняття з реєстрації місця проживання її малолітньої дитини по [ADDRESS] їй було відмовлено у зв`язку із незгодою батька дитини. Просила суд надати їй дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини та здійснення реєстрації без згоди батька за її зареєстрованим місцем проживання та фактичним місцем проживання дитини, а також стягнути на її користь судові витрати. Позивач та її представник подали до суду заяви, в яких позов підтримали та просили розглянути справу у їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечували. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився направивши на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та не заперечував щодо задоволення позовної заяви. Представник Органу опіки та піклування Новоселицької РДА подав до суду висновок № 14 від 17 липня 2020 року, в якому вважає за доцільне надати дозвіл позивачу на вчинення правочинів щодо зняття та здійснення реєстрації малолітньої дитини без згоди батька. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Суд зі згоди позивачки ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 червня 2018 року. На даний час будь-які стосунки між сторонами фактично припинені. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Вказаний шлюб укладений між позивачкою та [PERSON] .. Згідно довідки Боянської сільської ради № 430 від 17 лютого 2020 року позивач зареєстрована по [ADDRESS] . Відповідно до складеного секретарем виконкому Боянської сільської ради Новоселицького району акту від 18 лютого 2020 року, [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації разом із своєю матір`ю в домоволодінні, яке розташовано по [ADDRESS] та відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 травня 2020 року належить на праві власності третій особі [PERSON] , який не заперечує щодо реєстрації неповнолітньої [PERSON] по вищевказаній адресі. Крім того, факт проживання дитини разом з позивачем підтверджується також рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 березня 2019 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі щомісяця в розмірі 1000 гривень до її повноліття. Відповідно до довідки-розрахунку № 4359 від 25 лютого 2020 року виданої Новоселицьким РВ ДВС, за [PERSON] існує заборгованість зі сплати аліментів на вказану дитину станом на 24 лютого 2020 року в сумі 12064 гривень 52 копійок. Із наявної в матеріалах справи заяви від 03 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] зверталася до виконкому Новоселицької міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] по [ADDRESS] , однак їй було відмовлено на підставі незгоди батька дитини, що підтверджується копією заяви на ім`я старости Рокитненського старостинського округу № 3 від 03 лютого 2020 року. Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною 1 статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.5 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому законом порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХII (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11 та 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би спростовував заявлені позовні вимоги. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З висновку органу опіки та піклування Новоселицької РДА № 14 від 17 липня 2020 року слідує, що орган вважає за доцільне надати дозвіл позивачу на вчинення правочинів щодо зняття та здійснення реєстрації малолітньої дитини без згоди батька. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, та те, що відповідач [PERSON] , який є батьком дитини, однією сім`єю з [PERSON] та [PERSON] не проживає, свою письмову згоду на зняття з реєстрації та реєстрацію дитини за місцем її фактичного та зареєстрованого проживання матері надати відмовився, в той же час не приймає участі у вихованні дитини та в добровільному порядку матеріальної допомоги на її утримання не надає, про що свідчить наявна за ним заборгованість по сплаті аліментів, також беручи до уваги, що відсутність реєстрації місця проживання дитини за місцем фактичного проживання суперечить інтересам та суттєво обмежує реалізацію її права, яке гарантовано Конституцією та законами України, зокрема, права на охорону здоров`я, на освіту та соціальний захист, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Вирішуючи заяву про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок. Крім того, відповідно до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду були надані орієнтовний розрахунок суми судових витрат за надану правову допомогу, відповідно до якого дана сума складає 1000 гривень за одну годину, прибутковий касовий ордер № 4 від 03 червня 2020 року, що підтверджує оплату витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 3000 гривень, а також квитанцію АТ КБ «Приватбанк» № TS207735 від 19 лютого 2020 року що підтверджує оплату на загальну суму 4000 гривень на рахунок її представника [PERSON] .. В той же час, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Аналізуючи наданий позивачем розрахунок суми гонорару за надання правничої допомоги, суд приходить до висновку, що він не є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг, витраченим ним часом. Так, із даного розрахунку слідує, що правнича допомога надавалась у виді вивчення та аналізу матеріалів справи, консультації (1 година), опрацювання законодавчої бази (1 година) підготовка позовної заяви (4 години), представництво в судових засіданнях (1 година). В той же час, до позовної заяви як докази додані копії документів, які були наявні у позивача; в позові будь-які посилання на судову практику відсутні; представник позивача в судові засідання не з`являлася; заявлені витрати щодо вивчення та аналізу матеріалів справи, консультації, підготовка позовної заяви є завищеними. А тому, із урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та витраченого нею часу на участь у судовому засіданні по даній справі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати на правничу професійну допомогу 4000 гривень на користь позивача, що дорівнює 4 узгодженим між сторонами годинам роботи по даній справі та підтверджується квитанцію АТ КБ «Приватбанк» № TS207735 від 19 лютого 2020 року. На підставі ст. 33 Конституції України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 141, 150, 155, 160 СК України, ст.ст. 29, 242 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: approved