Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПІВНГЗК») із указаною позовною заявою, у якій просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн. В обґрунтування позову вказує, що вона протягом періоду з з 01.07.1992 р. до 23.05.2012 р. позивач працювала на різних посадах у ПрАТ «ПівнГЗК», а саме: з 01.07.1992 р. - машиніст конвеєра 3 розряду на збагачувальній фабриці № 2; з 02.02.2001 р. - машиніст конвеєра 3 розряду технологічної служби на дробильній фабриці № 1; з 20.08.2002 р. на дробильній фабриці № 1 машиністом конвеєра 4 розряду виробничої дільниці дроблення руди. 23.05.2012 р. була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію. Загальний стаж роботи 26 років. В умовах впливу шкідливих факторів 12 років 4 місяці. Даний факт підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, вона отримала хронічну хворобу, а саме: радікулопатія попереково-крижова з вираженими статикодинамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, в результаті чого вона постійно була змушена звертатись до лікарів за допомогою. Згідно п.п. 16, 17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання, професійне захворювання виникло через недосконалість технологічного процесу та виконання робіт, які класифікуються як важкі, та характеризувались впливом на організм шкідливих та небезпечних факторів, параметри яких перевищували ГДК, а саме: маса вантажу який переносився вручну - 15 кг при нормі 10 кг; відносна вологість повітря 92% при нормі 75%; температура повітря 9? при нормі 15-21?. Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 01.12.2004 р. за результатами первинного обстеження [PERSON] встановлено 50 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності з повторним переоглядом 17.01.2006 р., при наступному огляді від 24.11.2008 р. визнано інвалідом ІІІ групи безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням було порушено її нормальні життєві зв`язки, вона була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, в неї постійно виникали та виникають складнощі із пересуванням, вона погано спить, втратила звичний ритм життя. У зв`язку з хворобою їй важко самостійно піклуватися про себе та задовольняти звичні життєві потреби. Вважає, що за таких обставин їй має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді від 15.11.2019 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 13 грудня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідач по справі є неналежним відповідачем, оскільки обов`язок відшкодування моральної шкоди потерпілим покладався на Фонд соціального страхування від нещасного випадку і професійного захворювання України, так як втрата професійної працездатності позивачу була встановлена за висновком МСЕК у 2004 році. Окрім того, відповідачем було заявлено клопотання про розгляд справи за участю сторін. 26.12.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, у якому остання просила суд відхилити заперечення відповідача. Ухвалою судді від 13.01.2020 року клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін задоволено, та визначено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судовому засіданні, яке було призначено на 30 січня 2020 року. 30.01.2020 року розгляд справи було відкладено на 25.03.2020 року у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. В судове засідання сторони не з`явилися, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач в період часу: з 01.07.1992 р. до 23.05.2012 р. працювала на різних посадах у ПрАТ «ПівнГЗК» (загальний стаж роботи 26 років), а саме: з 01.07.1992 р. - машиніст конвеєра 3 розряду на збагачувальній фабриці № 2; з 02.02.2001 р. - машиніст конвеєра 3 розряду технологічної служби на дробильній фабриці № 1; з 20.08.2002 р. на дробильній фабриці № 1 машиністом конвеєра 4 розряду виробничої дільниці дроблення руди. 23.05.2012 р. була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 6-8). В умовах впливу шкідливих факторів 12 років 4 місяці. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, вона отримала хронічну хворобу, а саме: радікулопатія попереково-крижова з вираженими статикодинамічними порушеннями, стійким больовим синдромом. Даний факт підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 30 від 01.11.2004 р. (а.с. 10-12). Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 01.12.2004 р. за результатами первинного обстеження [PERSON] встановлено 50 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності (а.с. 17). Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 р. № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України № 1105-ХІV. Норми вказаного Закону України № 1105-XIV (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 р. № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому(підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України № 1105-ХІV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. № 3235-ІV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону України № 1105-ХІV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 р., що набрав чинності з 20 березня 2007 р., до Закону України № 1105-ХІV внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 2 та 3 ст. 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак суд приходить до висновку, що ПрАТ «ПІВНГЗК» є неналежним відповідачем у справі, оскільки факт встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивача відбувся первинно у 2004 році. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18. Окрім того, згідно з постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.01.2020 року, рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року скасовано, а позовну заяву [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області на користь [PERSON] суму моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я у розмірі 30000 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. У зв`язку з відмовою у позові, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed