Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до суду з указаним позовом, просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 15.10.2018 року в розмірі 25000 грн, а також штраф у розмірі 10% від суми непогашеної позики за кожен місяць прострочення боргу. Позов обґрунтовано тим, що 15 жовтня 2018 року між нею та відповідачем укладено письмовий договір позики, згідно якого відповідачу надано в борг грошові кошти в розмірі 25 000 грн, з умовою повернення боргу до 1 листопада 2019 року. У встановлений договором строк [PERSON] борг не повернула і до цього часу ухиляється від повернення коштів. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 17 січня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відзивів від відповідача на позов та інших заяв по суті спору до суду не надходило. Позивач [PERSON] у судове засідання 15 травня 2020 року не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; 23 квітня 2020 року подала до суду оригінал договору позики, розписку боржника про отримання коштів, а також клопотання, в якому просить розглядати справу за відсутності позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, причини неявки суду не повідомила; про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у тому числі й шляхом розміщення оголошення її про виклик до суду на на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає положенням ч. 7 ст. 128 ЦПК України. За таких обставин, оскільки від позивача не надійшло заперечень про заочний розгляд справи, то суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч. ч. 1.2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства необхідно встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 15 жовтня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики № б/н, за яким остання отримала у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 25000,00 гривень, які зобов`язалась повернути [PERSON] до 1 листопада 2019 року (далі - Договір). На зворотній стороні Договору [PERSON] вказала про отримання 15 жовтня 2018 року грошових коштів у розмірі 25 000 грн., що засвідчила власним підписом. Пунктом 4 ст. 4 Договору визначено, що у разі порушення позивальником строку повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми непогашеної позики за кожен місяць прострочення. Доказів про те, що відповідач виконала своє зобов`язання за Договором повністю чи частково - судом не здобуто. Станом на 15 травня 2020 року штраф за Договором становить - 15 000 грн. (2 500 грн *6 місяців). Таким чином, станом на 15 травня 2020 року заборгованість [PERSON] за Договором становить 40 000 грн. та складається із заборгованості за позикою - 25000 грн. та штрафу - 15 000 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Суд виходить із того, що наявність у позивача оригіналу договору позики та боргової розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем. Оскільки позивач виконав свої обов`язки за Договором, надав відповідачу в борг 25 000,00 грн, а відповідач взяті за договором обов`язки не виконала, борг не повернула, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем на загальну суму - 40 000 гривень, то суд робить висновок про задоволення позову та стягнення цих коштів у судовому порядку. Враховуючи, що це рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або)значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо), на підставі яких суд має об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт. Крім того, відповідно до правового висновку КЦС ВС, викладеного в постанові від 3 травня 2018 року у справі № 372/1010/16, при стягненні витрат та правову допомогу треба враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом чи іншим спеціалістом у галузі права. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування. Водночас якщо надано договір, акт прийому-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату, розрахунок витрат, то в суду відсутні підстави для відмови в їх стягненні. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. До матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правничої допомоги від 06.11.2019 року, укладений між адвокатом Єфімовою Л . Я . та [PERSON] , згідно якого обумовлений гонорар адвоката - 7556 грн., а також надано квитанцію про сплату 7556 грн замовником послуг [PERSON] та калькуляцію витрат на правову допомогу від 6 листопада 2019 року, відповідно до якого замовником прийнято послуги на 7556 грн. Судом перевірено, що на дату ухвалення рішення Єфімова Л.Я. є діючим адвокатом України; відомостей про зупинення дії її адвокатського свідоцтва чи про припинення її адвокатської практики станом на 6 листопада 2019 року судом не здобуто. Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З викладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх неспівмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа №907/357/16). Разом з цим клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідачем до суду не подавалось, а тому суд, оцінюючи розмір позовних вимог та заявлену до сплати суму витрат на правову допомогу, вважає співмірним розмір таких витрат, оскільки суд не може й не повинен ставати на бік однієї зі сторін провадження, порушуючи принципи диспозитивності та безсторонності. З урахуванням викладеного, з відповідача підлягають стягненню і витрати на правничу допомогу в розмірі 7556 грн.

Outcome: approved