Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

у лютому 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила зняти арешт та заборони на відчуження з належного їй на праві власності майна, а саме: з земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; з житлового будинку [ADDRESS], та з земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 03 жовтня 2013 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Морозова Г.В. № 1636 від 16 серпня 2013 року за її заявою було відкрито виконавче провадження № 39957362 про звернення стягнення на майно боржника - [PERSON], а саме на: земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; житловий будинок [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Того ж дня державним виконавцем було накладено арешт на вказане майно та заборону на його відчуження. 17 квітня 2014 року старший державний виконавець Григорян О.Г. за її заявою повернула їй виконавчий напис нотаріуса, а 18 квітня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г.В. було проведено (здійснено) реєстрацію права власності, та наданий час вона є єдиним власником майна, а саме: земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Однак, арешт з вказаного майна та заборона його відчуження старшим державним виконавцем зняті не були. На її лист з проханням зняти арешт з майна та заборону його відчуження управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відповіло відмовою. Тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 317 ЦК України та ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» вважає свої права порушеними та такими, що підлягають захисту в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позов та його обґрунтування підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, проте, на виконання ухвали суду про витребовування доказів від 02 квітня 2015 року надав завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження № 39957362 (а.с. 30-45). Суд, заслухавши думку представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення рішення по справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 2013 року ПН КМНО Морозовим Г.В. вчинено виконавчий напис № 1636 про звернення стягнення на майно боржника [PERSON], а саме: земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; житловий будинок [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], задля задоволення вимог [PERSON] по договору позики, укладеному між останніми (а.с. 32-33). 29 вересня 2013 року вказаний виконавчий напис був пред'явлений позивачем до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, старшим державним виконавцем якого 03 жовтня 2013 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 39957362, а також постанову про арешт майна боржника [PERSON], а саме: земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], та оголошено заборони на його відчуження (а.с. 34-40). 17 квітня 2014 року до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві позивачем подано заяву про повернення виконавчого документа (а.с. 42). 17 квітня 2014 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с. 43-44). З матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г.В. було проведено (здійснено) реєстрацію права власності та позивач є власником майна, а саме: земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 4-13). 16 вересня 2014 року [PERSON] звернулась до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про зняття арешту з земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 14). Листом № 10314/04-03-28 від 08 грудня 2014 року Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відмовив [PERSON] у задоволенні її вимог через відсутність підстав для цього (а.с. 15). Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження. Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дії державного виконавця Григорян О.Г. щодо накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження, накладені постановою від 03 жовтня 2013 року, є обґрунтованими. Незаконним останні в установленому законом порядку визнані не були, постанови від 03 жовтня 2013 року не скасовані. Доказів на підтвердження зворотного в розрізі положень ст. ст. 57-60 ЦПК України в розпорядження суду не надано. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист було повернуто [PERSON] у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. від 17 квітня 2014 року і з цього часу стягувач не зверталась до Відділу, а постанова про повернення не оскаржувалась. Поновлення виконавчого провадження, виконавчий лист по якому було повернуто, можливе лише у разі скасування такої постанови (ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, в тому числі і до повернення виконавчого документа стягувачу згідно зі статтею 47 цього Закону. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що накладений в межах виконавчого провадження арешт на майно [PERSON] при винесенні постанови про повернення виконавчого листа, знято не було. Згідно наявного в матеріалах справи листа № 10314/04-03-28 від 08 грудня 2014 року Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відмовив [PERSON] у задоволенні її вимог щодо зняття арешту майна, а саме: з земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; з житлового будинку [ADDRESS], та з земельної ділянки площею 0,100 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], та заборон на його відчуження через відсутність підстав для цього з одночасним посиланням на положення п. п. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п. п. 1, 2 ст. 60 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 ст. 353 цього Кодексу. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Однак, на підставі вищевикладеного, всебічного та повного з'ясування всіх фактичних обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки арешт на саме на майно позивача 03 жовтня 2013 року старшим державним виконавцем Григорян О.Г. не накладався, останній було накладено на майно гр. [PERSON] При цьому суд вважає недоцільним та хибним посилання позивача у даному випадку на положення ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, позивачем питання про визнання за ним права власності на вказане вище майно не ставиться, а з боку відповідача право власності позивача і не оспорюється. Крім того, в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України позивачем не доведено перед судом наявності в діях відповідача щодо накладення арешту та оголошення заборони відчуження майна гр. [PERSON] шкоди, заподіяної позивачу, протиправність самого діяння, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні. Накладення арешту на майно й оголошення заборони на його відчуження, вчинені державним виконавцем в межах Закону України «Про виконавче провадження» станом на 03 жовтня 2013 року, суд вважає само по собі не може свідчити про порушення прав позивача як власника та наявність дій з боку відповідача, які б обмежували права останнього, оскільки на момент вчинення вказаних дій державним виконавцем будь-яких заборон на їх здійснення не існувало. Ні підставі викладеного, ст. ст. 19, 30, 47, 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed