Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з нею, відібрати дитину від [PERSON] та передати їй, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини та повернення її матері, а також стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що з 25 вересня 2010 року по 29 квітня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір'ю. Після того, як син сторін гостював у батька 17 січня 2014 року, батько категорично відмовився повертати сина позивачу. [PERSON] зазначала, що син повинен проживати саме з нею, оскільки вона має всі належні засоби для належного догляду та виховання сина, його матеріально-побутового забезпечення. В обгрунтування підстав для стягнення аліментів позивач посилалась на те, що відповідач матеріальної підтримки сину відтоді, як почав проживати окремо, не надає. У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з ним; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення його сином повноліття. Позивач свої вимоги обгрунтовував тим, що від шлюбу з [PERSON] має сина [PERSON], [INFO] року. До 17 січня 2014 року син проживав разом з матір'ю, а зареєстрований за місцем проживання батька. Позивач посилався на неналежне виконання матір'ю своїх батьківських обов'язків, в зв'язку з чим дитина отримала опіки обличчя, також у нього було виявлено коросту, ускладнену алергічним дерматитом. Крім того, коли позивач забирав дитину до себе, син завжди був недоглянутий (брудний одяг), мав на тілі синці або знаходився в хворобливому стані. [PERSON] посилався, що він постійно працює, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] (з якою одружується 14 березня 2014 року), яка має на праві власності квартиру, тобто батько має всі необхідні умови для проживання з ним дитини. Проживання сина з матір'ю позивач вважає реальною небезпекою для дитини. На підставі ст.180 СК України позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини, яка повинна проживати з ним. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково; визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить зазначене рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні її вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнувши з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітків до досягнення дитиною повноліття. Незаконність рішення суду в оскаржуваній частині апелянт обгрунтовує невідповідністю висновку суду щодо відсутності підстав для стягнення аліментів на утримання дитини фактичним обставинам справи, оскільки суд при визначенні місця проживання дитини з матір'ю не врахував положення ст.180 СК України щодо обов'язку батьків сплачувати аліменти на тримання дитини, яка проживає з іншим з батьків. [PERSON] в своїй апеляційній скарзі просить рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 квітня 2014 року скасувати та задовольнити його зустрічний позов. Свої вимоги апелянт обгрунтовує порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. [PERSON] зазначає, що його колишня дружина з часу подачі позову жодного разу не приїхала і не намагалась забрати дитину, що свідчить про її байдужість до власного сина, відсутність материнського інстинкту. Апелянт посилається, що суд першої інстанції дав невірну оцінку показам свідків щодо належного догляду [PERSON] за сином. Також суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком, дав невірну оцінку всім зібраним по справі доказам, що призведе до психоемоційного стресу дитини, оскільки син сторін по справі звик проживати разом з батьком, його дружиною та зведеним братом і зміна звичних для нього умов життя та кола оточуючих близьких людей стане психотравматичним фактором, що вірно було враховано органом опіки та піклування при наданні висновку. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки рішення суду першої інстанції апелянтами оскаржується тільки в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю та відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, то апеляційним судом рішення суду перевіряється тільки в зазначеній частині. По справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2010 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 29 квітня 2013 року шлюб між сторонами по справі розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати з матір'ю. Після того, як син сторін 17 січня 2014 року гостював у батька, останній відмовився повертати дитину матері, в зв'язку з чим після 17 січня 2014 року між сторонами виник спір з приводу місця проживання дитини та участі батьків у її вихованні. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не доведено твердження [PERSON] щодо неналежного догляду позивача за сином, а також вважав передчасно заявленою вимогу позивача про стягнення з відповідача аліментів. Висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір'ю грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст.160, ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В силу ч.2 ст.6 СК України син сторін по справі [PERSON] є малолітньою дитиною. Висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради №51 від 24 березня 2014 року, визначено доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 28.01.2012 року, з батьком - [PERSON] В зазначеному висновку відсутні обгрунтування прийняття такого рішення, в зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги зазначений висновок, що не суперечить положенням ч.6 ст.19 СК України. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. Виняткових обставин, які б давали підстави для визначення місця проживання [PERSON] з батьком, обмеживши у праві проживати разом з дитиною матір, по даній справі не встановлено. Доводи апелянта [PERSON] щодо неналежного виконання своїх батьківських обов'язків [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, отримує соціальну допомогу на дитину та допомогу малозабезпеченим сім'ям (а.с.46), проживає в однокімнатній квартирі [ADDRESS] на підставі договору найму житлового приміщення від 02 січня 2013 року (а.с.45), в якій згідно акту обстеження житлово-побутових умов є всі умови для проживання дитини. Згідно довідки дитячої поліклініки №2 нагляд за [PERSON] здійснювали його батьки, своєчасно приводили дитину на профілактичні огляди та щеплення, своєчасно зверталися за медичною допомогою у разі захворювання дитини, нарікань та зауважень щодо догляду за станом здоров'я дитини немає (а.с.61). Посилання апелянта [PERSON] на захворювання дитини та наявність травм як на підтвердження неналежного догляду за дитиною [PERSON] не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки матеріалами справи не підтверджено причинний зв'язок між діями або бездіяльністю матері дитини та наявними у дитини захворюваннями та травмами. Доводи апеляційної скарги [PERSON] не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо неправомірності відмови суду в стягненні на її користь аліментів на утримання дитини. Так, відповідно до ст.180, ч.ч.1, 3 ст.181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Посилання суду на відсутність підстав для стягнення аліментів з батька дитини, з яким до вирішення спору судом проживає дитина і яка знаходиться весь цей час на його утриманні, є необгрунтованими, оскільки аліменти присуджуються на майбутнє, а тому з часу ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків є всі підстави для стягнення аліментів з того з батьків, хто буде проживати окремо від дитини. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів щодо матеріального та сімейного стану [PERSON] апеляційний суд вважає за необхідне стягнути [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 травня 2014 року (дня ухвалення судового рішення) і до досягнення дитиною повноліття. В зв'язку з задоволенням апеляційної скарги [PERSON] згідно ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 121 грн. 80 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved