Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

У позовній заяві представник позивачки [PERSON] - [PERSON] вказує, що25 серпня 2015 року позивачка уклала з ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» договір фінансового лізингу № 000709. Предметом лізингу є автомобіль HYUNDAI ELANTRA п. 1.1. Договору). Згідно п. 1.3 Договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність і передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу, на строк і на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 4.1 Договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. 25 серпня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивачка сплатила відповідачу адміністративний платіж у сумі 40000,00 грн., проте авто від відповідача позивачка не отримала. Під час підписання даного договору вона підписала незаповнений бланк договору, до якого, пізніше, саме рукою представника ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було внесено додатково всі істотні умови договору, а саме - предмет лізингу, повну його вартість, тощо, тобто з нею не було погоджено остаточну вартість автомобіля та графік сплати лізингових платежів. В зв»язку з тим, що при укладенні договору відповідач ввів її в оману щодо обставин, що мають істотне значення, умови договору є несправедливими, просить суд визнати договір фінансового лізингу № 000709 недійсним і стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на її користь 40000,00 грн. Позивачка [PERSON] і її представник за довіреністю від 25 квітня 2017 року [PERSON] у судове засідання не з'явились, але до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Представник відповідачаТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», який був повідомлений своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи через газету «Урядовий кур'єр» від 09 грудня 2017 року № 233 (6102), у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та доказів на їх обгрунтування суду не надав. Суд, згідно ст. ст. 130, 223, 280 ЦПК України вважає можливим розглянути справу та винести заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 25.08.2015 року між позивачкою [PERSON] як лізингоодержувачем та відповідачем ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - як лізингодавцем було укладено договір фінансового лізингу № 000709 (а.с. 5-11). Предметом договору, як зазначено у тексті договору є: автомобіль «HYUNDAI ELANTRA». Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 17 021,28 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 400 000,00 грн., однак остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункти 8.2-8.5 договору) (а.с. 7 - на звороті). У договорі зазначено суми, які повинен сплатити позивачка, зокрема, авансовий платіж, адміністративний платіж, комісія за передачу предмета лізингу та супроводження договору і таке інше. На виконання договору, позивачка сплатила на банківський рахунок відповідача адміністративний платіж за організацію договору в розмірі 40 000 грн., що підтверджується квитанцією № 74326022 від 25.08.2017 р. (а/с 12). Відповідно до п. 4.1 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів, з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. У ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають, у зв»язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 2, ч. 3 ст. 215 ЦК України). У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливім умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов»язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов»язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов»язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов»язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника), у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). У спірному договорі фінансового лізингу (п. 12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок і не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак, таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Зокрема, відповідно до п. 12.3 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Разом з тим, пунктами 12.4, 12.5, 12.6 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню та проценти за користування чужими коштами, штрафи у розмірі від 3 % від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п. 3.3.6, за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, штраф у розмірі 5 % від вартості предмету лізингу за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу, а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу та при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу, сплачені ним на виконання договору кошти. Також, суд зазначає, що п. 10.14 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше, ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов»язань. Оспорюваний договір не містить жодних умов щодо відповідальності відповідача, що є порушенням положень п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тоді як розділом 12 договору встановлена відповідальність сторін за невиконання будь-яких умов договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов»язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність у договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У матеріалах справи такий дозвіл (ліцензія) відсутній, що підтверджується листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 10271/16-12 від 22.12.2017 р., а доводи ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», що відповідач є лізинговою компанією, що здійснює індивідуальний лізинг і має право це здійснювати без ліцензії, не ґрунтується на законі. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом і законом. До відносин, пов»язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж і положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов»язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. У разі визнання недійсним договору, кожна сторона повинна повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені ЗУ «Про захист прав споживачів». Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, що передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як встановлено у судовому засіданні договір укладено сторонами у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчувався, а отже є нікчемним. Одночасно слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на користь позивача витрачені кошти - сплачений адміністративний платіж. Оскільки, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним, так як не дотримано нотаріальної форми, встановленої законом, він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання що позовні вимоги у частині застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 40 000 грн., підлягають задоволенню у повному об'ємі. Судові витрати, відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved