Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У лютому 2020 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.12.2007 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № [NUMBER] , за умови якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 16 824,00 дол. США. зі сплатою 13% річних. 20.04.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договорі про відступлення права вимоги, відповідного до якого ПАТ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «Вердикт капітал», а ТОВ «Вердикт капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 11276484000 від 25.12.2007 року. За період користування кредитом, позичальником частково погашені платежі, проте заборгованості в повному обсязі не погашена. Так станом на 20.01.2020 року заборгованість за кредитним договором становить 695 680,45 грн. У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення пені за подвійною обліковою ставкою в розмір 100 448,90 грн. та 3% річних 26 964,09 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн., та судовий збір. Ухвалою суду від 20.02.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні. 29.10.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначили, що 19.10.2012 року відповідач та представник позивача підписали акт приймання-передачі автомобіля - предмета застави, в рахунок погашення заборгованості. Так наданий позивачем розрахунок заборгованості зроблений без врахування вартості автомобіля переданого предмету застави в рахунок погашення заборгованості. Вважає, що вимога позивача про стягнення 3% річних та пені є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки 19.10.2012 року, після звернення предмета заставив рахунок погашення заборгованості, почався відлік строків позовної давності щодо вимог про стягнення щомісячних платежів, пені, штрафів тощо. В той час як позивач звернувся з даним позовом більше ніж через 7 років. Так, відповідач просить суд застрочувати строк позовної давності, відмовити у задоволенні позову, стягнути на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмір 10 000,00 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду заяву про розгляду справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.12.2007 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № [NUMBER] , за умови якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 16 824,00 дол. США. зі сплатою 13% річних. 20.04.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договорі про відступлення права вимоги, відповідного до якого ПАТ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «Вердикт капітал», а ТОВ «Вердикт капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 11276484000 від 25.12.2007 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що станом на 20.01.2020 року заборгованість за кредитним договором становить 695 680,45 грн. У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення пені за подвійною обліковою ставкою в розмір 100 448,90 грн. та 3% річних 26 964,09 грн. Разом з тим 24.05.2012 року позивач направив відповідача вимогу № 253 про погашення кредитної у розмірі 123 613,61 грн. 19.10.2012 року відповідач та представник позивача підписали акт приймання-передачі автомобіля - предмета застави, в рахунок погашення заборгованості. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З огляду на зазначене, і це не заперечується представником позивача, відповідач скористався своїм правом на захист порушеного права шляхом дострокового повернення частини позики, що залишилася та стягнення процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Так, сторонами було застосовано процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави на забезпечення повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із п.п. 9 та 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Проте, судом встановлено, що розрахунок заборгованості, в тому числі пені за подвійною обліковою ставкою та 3% річних, зроблений позивачем без врахування вартості автомобіля, переданого як предмет застави в рахунок погашення заборгованості. Позивач не висуває вимог щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, а відтак відсутність грошового зобов`язання унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки дана норма діє лише у разі наявності невиконаного грошового зобов`язання, яке підлягає виконанню. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Крім того, відповідно до вимоги п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Так із матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов`язання було змінено зверненням стягнення на предмет застави 19.10.2012 року, однак із даним позовом позивач звернувся засобами поштового зв`язку 31.01.2020 року, а тому позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності. Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.05.2018 року під час розгляду справи № 598/938/15-ц (провадження № 61-16317св18), зазначивши, що: «використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за кредитними договорами до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами, який слід рахувати з дати пред`явлення позову». Разом із тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом Ковалдо А.М. був укладений Договір про надання правової допомоги №22/10/2020 від 22.10.2020 року. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послу № 1 від 28.10.2020 року вбачається, що відповідач поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги №22/10/2020 від 22.10.2020 року на загальну суму 10 000,00 грн. Отже, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з позивачана користь відповідача витрати на правову допомогу, в розмірі 10 000,00 грн.

Outcome: approved