Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

У листопаді 2018 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1043 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222482001:01:008:0134. Підставою виникнення права власності визначено державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714814 від 07.02.2007. [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1076 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222482001:01:008:0135. Підставою виникнення права власності визначено державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714813 від 01.02.2007. Реалізуючи права власників, [PERSON] та [PERSON] із залученням родичів, зокрема [PERSON] та [PERSON] , розпочали будівництво житлових будинків на вищезазначених ділянках. Позивачі наголосили, що у 2018 році під час судового засідання в Києво-Святошинському районному суді Київської області по справі № 369/11910/17 їм стало відомо, що весною 2007 року на земельних ділянках, що належать позивачам, [PERSON] , користуючись відсутністю забудови на земельних ділянках, самовільно, без отримання дозволів і без перевірки ймовірного порушеного права власників майна, встановив пересувний робітничий вагончик, де мешкав зі своєю родиною - [PERSON] та [PERSON] . У 2013 році, коли розпочалось будівництво будинків, відповідачі по справі земельні ділянки не звільнили, залишались проживати у вагончику та спостерігали за порядком будівництва, оскільки їм це було дозволено [PERSON] У 2014 році будівництво зупинилось на стадії оздоблювальних робіт і потребувало з боку Позивачів оформлення дозвільних документів на будинок та споруди, розташовані на вказаних земельних ділянках. Позивачі вказали, що [PERSON] разом зі своїм братом [PERSON] самовільно дозволив Відповідачам тимчасово мешкати у одній із забудов. Також позивачі зазначили, що у вересні 2017 року під час спроби представників власника земельної ділянки [PERSON] потрапити на територію земельних ділянок з метою проведення огляду об`єктів будівництва та підготовки документів для оформлення права власності на збудовані будинки, відповідачі не допустили їх на територію земельних ділянок та, відповідно, недобудованих об`єктів. Позивачі вказали, що [PERSON] та [PERSON] зверталися до Гореницької сільської ради з метою відведення їм у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , проте їм було відмовлено, оскільки дані земельні ділянки вже раніше були передані у власність позивачам. На підставі викладеного позивачі просили суд: - заборонити відповідачам перебувати на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482001:01:008:0134, площею 0,1043 га, у межах згідно з планом, що належить на праві приватної власності [PERSON] , та в недобудованих спорудах, що на ній розташовані. - зобов`язати відповідачів звільнити земельну ділянку та розташовані на ній недобудовані споруди за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482001:01:008:0134, площею 0,1043 га, від особистих речей; - заборонити відповідачам перебувати на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482001:01:008:0135, площею 0,1076 га, у межах згідно з планом, що належить на праві приватної власності [PERSON] , та в недобудованих спорудах, що на ній розташовані. - зобов`язати відповідачів звільнити земельну ділянку та розташовані на ній недобудовані споруди за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482001:01:008:0135, площею 0,1076 га, від особистих речей. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.11.2018 було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.07.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи був повідомлено належним чином. Представник позивачів звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714814 від 07.02.2007 [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,1043 га, кадастровий номер 3222482001:01:008:0134, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №714813 від 01.02.2007 [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,1076 га, кадастровий номер 3222482001:01:008:0135, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На запит суду від виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської були надані відповіді №02-14/1100, №02-14/1100/3 та №02-14/1100/2 від 20.12.2018, згідно з якими відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані про [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в картотеці реєстраційного обліку відсутні. З пояснень, відібраних адвокатом позивачів та доданих до позовної заяви, з наданих суду 12.03.2020 представником позивачів аудіо-файлів, записаних а СД-диску, а також з довідки №Ш-620/109/1008/01-17 від 10.11.2017, виданої Києво-Святошинським ВП ГУ НП в Київській області, вбачається, що на території спірних земельних ділянок розміщені недобудовані споруди та тривалий час знаходяться речі відповідачів. Доказів того, що споруди, розміщені на спірних земельних ділянках, є законними, а також що речі відповідачів знаходяться на цих ділянках на законних підставах, у ході розгляду справи суду надано не було. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України) Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. З огляду на ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. З огляду на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-388цс15 від 18.11.2015, відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. ст.76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якого суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, та враховує висновки, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з якими у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на проаналізовані правові норми, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Так як позивачі є власниками спірних земельних ділянок, у ході розгляду справи доведено, що на цих ділянках знаходяться особисті речі відповідачів без відповідної правової підстави і відповідачі ці речі добровільно не бажають забирати, суд приходить до висновку, що відповідачі незаконно займають належні позивачам земельні ділянки і цим самим порушують їх право власності на ці землі, а тому задовольняє вимоги позивачів в частині зобов`язання відповідачів звільнити спірні земельні ділянки, без вказівки на їх особисті речі, оскільки сам по собі такий спосіб захисту права шляхом звільнення земельної ділянки передбачає й звільнення її від особистих речей відповідачів. У вимогах позивачів щодо зобов`язання відповідачів звільнити недобудовані споруди суд відмовляє, оскільки у ході розгляду справи не було надано доказів законності будівництва цих об`єктів, а отже, і наявності у позивачів прав на них як на об`єкти нерухомого майна. У частині вимог позивачів стосовно заборони відповідачам перебувати в майбутньому на спірних земельних ділянках та у спірних спорудах, розташованих на них, суд також відмовляє, так як вони є передчасними з огляду на те, що на час ухвалення даного рішення не можливо встановити намірів відповідачів перебувати на цих ділянках після виконання рішення суду, а на припущеннях суд не може будувати свою позицію. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати, які понесли позивачі у зв`язку зі зверненням до суду, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial