Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

У лютому 2018 року до суду звернулася позивачка [PERSON] з позовом про стягнення з відповідачки у справі [PERSON] заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 12.09.2013 року між нею та відповідачкою укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідачка позичила у неї грошові кошти в розмірі 40 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 01.05.2016 року в сумі 340 000.00 грн. незалежно від курсу долара США. Прийняті на себе зобов`язання відповідачка не виконала. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду з позовом відповідачка уникає з нею зустрічей, борг не повертає, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість у розмірі 340 000.00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000.00 грн., яка полягає в тому, що неповернення їй позики заподіяло їй значну моральну шкоду, яка має вираз в моральних стражданнях через постійний стресовий стан, порушення нормального, спокійного ритму життя, переживання, що в тому числі негативно відображається на стосунках з близькими та на роботі. Ухвалою суду від 26.02.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовчий її розгляд. Ухвалою суду від 20.03.2018 року внесено виправлення до всього тексту ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2018 року, зазначено прізвище відповідачки у відповідних відмінках як « [PERSON] ». Ухвалою суду від 20.03.2018 року відмовлено представнику позивачки [PERSON] - [PERSON] в задоволенні заяви про забезпечення позову. 17.05.2018 року відповідачкою у справі до суду подано письмовий відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 23.07.2018 року закрито підготовчий розгляд справи, призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 28.01.2019 року повернуто позивачці заяву про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 01.04.2019 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Постановою колегії суддів Київського апеляційного суду від 25.06.2019 року апеляційну скаргу представника відповідача залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції від 01.04.2019 року залишено без зміни. 13.09.2019 року до суду надійшов висновок експерта №9378 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 01.10.2019 року відновлено провадження у справі після проведення судової почеркознавчої експертизи, призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 20.01.2020 року внесено виправлення у вступну та резолютивну частину рішення Деснянського районного суду м. Києва. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали вимоги позову в повному обсязі та просили суд про їх задоволення з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідачка у справі в судовому засіданні не визнала вимоги позову, зазначивши про те, що вона не складала розписки від 12.09.2013 року і там не її підпис. Представник відповідачки у справі в судовому засіданні також заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні на тих підставах, що судову почеркознавчу експертизу було проведено не державною спеціалізованою установою, а висновок складений [PERSON] не може бути прийнятий судом як належний і допустимий доказ у справі. Крім того, розписка оформлена з помилками, а саме в прізвищі відповідачки, також паспорт відповідачці виданий Ватутінським РУ ГУ, а в розписці вказано Деснянським РУ ГУ, не вказано серія паспорта, РНОКПП, адреса, щоб ідентифікувати особу, тому немає достатніх підстав вважати, що стороною в розписці є саме відповідачка у справі. В судовому засіданні спеціаліст ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» повністю підтримала висновок проведеного нею експертного почеркознавчого дослідження за заявою позивачки [PERSON] від 15.11.2018 року (а.с. 87-89 т. 1), яким встановлено, що: «підпис від імені [PERSON] , розташований праворуч від її прізвища нижче тексту у розписці від 12.09.2013 року виконаний самою [PERSON] ». В судовому засіданні експерт Незалежного інституту судових експертиз Панчошнік І.З. в повному обсязі підтримала висновок №9378 складений за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 27.09.2019 року, відповідно до якого: « підпис від імені [PERSON] у розписці, що починається та закінчується словами : «Розписка від 12.09.2013 року Я , [PERSON] паспорт серія [NUMBER] ..» та «…не пов`язаним з курсом USD до 01.05.2016 року» від 12.09.2013 року, виконано самою [PERSON] (а.с. 205-211 т. 1) . Допитані в якості свідків у справі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні засвідчили факт отримання коштів відповідачкою по спірній розписці від позивачки у справі, зазначивши, що вона особисто друкувала цю розписку, кошти нею бралися на придбання квартири. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки у справі, відповідачки та її представника, вислухавши пояснення експерта та спеціаліста, допитавши свідків у справі, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково виходячи з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. 12.09.2013 року між позивачкою та відповідачкою у справі було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідачка отримала від позивачки у справі грошові кошти в розмірі 40 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 01.05.2016 року в сумі 340 000.00 грн. незалежно від курсу долара США. (а.с. 4). Як зазначила в судовому засіданні позивачка прийняті на себе зобов`язання відповідачка не виконала. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду з позовом відповідачка уникає з нею зустрічей, борг не повертає, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість у розмірі 340 000.00 грн. В судовому засіданні позивачка пояснила, що і станом на лютий 2018 року (час звернення до суду з даним позовом) відповідачка не розраховується з нею по борговій розписці, не відповідає на телефонні дзвінки, уникає зустрічей, усі її намагання урегулювати спірне питання мирним шляхом закінчилися нічим. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду з позовом сума бору становить 340 000.00 грн. позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість у вищезазначеному розмірі, а також 10 000.00 грн. в рахунок моральної шкоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір В даному конкретному випадку договір позики від 12.09.2013 року - борговий документ, укладений між позивачкою та відповідачкою у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики та наявний у позивачки у справі, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Даний договір містить умови отримання відповідачкою в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника. Крім того, відповідно до висновку ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», спеціалістом якого було проведено експертне почеркознавче дослідження за заявою позивачки [PERSON] від 15.11.2018 року (а.с. 87-89 т. 1) встановлено, що: «підпис від імені [PERSON] , розташований праворуч від її прізвища нижче тексту у розписці від 12.09.2013 року виконаний самою [PERSON] ». Висновком експерта Незалежного інституту судових експертиз Панчошнік І.З. за №9378, що був складений за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 27.09.2019 року встановлено, що: « підпис від імені [PERSON] у розписці, що починається та закінчується словами : «Розписка від 12.09.2013 року [PERSON] , [PERSON] паспорт серія [NUMBER] ..» та «…не пов`язаним з курсом USD до 01.05.2016 року» від 12.09.2013 року, виконано самою [PERSON] ». (а.с. 205-211 т. 1) . Посилання представника відповідачки в судовому засіданні на те, що судову почеркознавчу експертизу було проведено не державною спеціалізованою установою, а висновок складений експертом Панчошнік І.З. суд до уваги не приймає, оскільки дані обставини не впливають на суть та законність висновку. Крім того, стороною відповідача не надано суду належних та достовірних доказів на спростування позиції позивакиа. Щодо тверджень представника відповідачки про те, що розписка написана з помилками, а також не містить даних, що могли б ідентифікувати особу відповідачки, як боржника, то судом вони до уваги також не приймаються, оскільки факт того, що грошові кошти у позивачки були отримані саме відповідачкою [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та був доведений належними та допустимими доказами. З огляду на наведене, суд приходить до вмотивованого висновку про те, що вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за договором позики є законними та обґрунтованими та підлягають стягненню в розмірі 350 000.00 грн. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як пояснила в судовому засіданні позивачка, моральна шкода, що їй завдана відповідачкою у справі полягає в тому, що неповернення їй позики заподіяло їй значну моральну шкоду, яка має вираз в моральних стражданнях через постійний стресовий стан, порушення нормального, спокійного ритму життя, переживання, що в тому числі негативно відображається на стосунках з близькими та на роботі. На підтвердження завдання такої шкоди відповідачкою у справі, позивачка не надала суду жодних доказів, а тому суд вважає, що вимоги позову в цій частині не підлягають до задоволення в зв`язку з їх недоведеністю. Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] частково.

Outcome: partial