Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

У лютому 2017 р. [PERSON] звернулася до суду із уточненим в подальшому позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що їй на праві приватної власності, відповідно до договору купівлі-продажу належить квартира [ADDRESS], корп.9 у м. Одесі, в якій зареєстровані її сестра [PERSON], племінник [PERSON] та батько [PERSON], відповідачі у справі. Зазначали, що відповідачі три роки тому забрали свої особисті речі, залишили спірну квартиру та з цього часу в ній не проживають. [PERSON] проживання відповідачів в теперішній час не відомо, оскільки зв'язок із ними відсутній та до квартири вони не приходять. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника спірної квартири, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою №2 по вул. Заньковецької, буд.7, корп.9 у м. Одесі. Позивачка та її представник, діючий на підставі угоди від 15 грудня 2016року у судове засіданні не зявились, раніше у судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Надав заяву про відкладання розгляду справи, посилаючись на знаходження представника у відрядженні, але при цьому докази, які підтверджують ці обставини, суду не представили(а.с.4,5,74,75). Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с. 63,64,70,71). Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання позивача та його представника, яким було відомо про розгляд у справі, а також надання представником заяви про відкладення розгляду справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії відносить до таких, що суперечать вимогам ч.43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою сторін, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутності та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, які беруть участь у справі, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житломпідлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книги третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 23 листопада 2015року належить квартира [ADDRESS], корп.9 у м. Одесі (а.с.10-11). Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], корп.9 у м. Одесі 23.11.2015року було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом (а.с.12). Відповідно до довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та прописку) №2112 від 19.12.2016року, в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6,35,36). Судом встановлено, що відповідачі є сестрою, племінником та батьком позивачки(а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що відповідачі вже 3 роки в квартирі [ADDRESS], корп.9 у м. Одесі не проживають. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач відсутній в квартирі понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. На підставі ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачами до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у справі складає 640,00грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.1). На підставі ст. ст.15, 16, 39,405 України,

Outcome: approved