Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У провадженні Носівського районного суду Чернігівської області перебуває цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 березня 2012 року. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з цим позовом, просила визнати недійним кредитний договір від 29 березня 2012 року та стягнути надміру сплачені кошти в сумі 2 499,91 грн., мотивуючи це тим, що 29 березня 2012 року вона дійсно знаходилася у Носівському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», де їй (Позивачу) було запропоновано отримати нову кредитну картку (взамін існуючої № 5577212915840279, яка була видана Позивачу в серпні 2010 року для отримання переводу на її імя) з встановленням кредитного ліміту. Домовленість про це була оформлена шляхом підписання анкети-заяви і не супроводжувалася іншими обовязковими діями, вчинення яких обумовлено діючим законодавством. В липні-вересні 2013 року позивач отримала нову картку (універсальна голд), однак їй не було розяснено та ознайомлено з умовами щодо користування кредитними коштами. Саме підписання зазначеного договору стало наслідком порушень чинного законодавства та прав споживача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з мотивів, які зазначені в позовній заяві, дав пояснення, суть яких зводиться до того, що у серпні 2010 році [PERSON] не писала анкету-заяву на отримання кредиту, кредит не отримувала. Картковий рахунок вона відкрила з метою отримувати переказ коштів на її імя. З ініціативи працівників банку 29 березня 2012 року [PERSON] підписала анкету-заяву, але не погоджувала зміст кредитного договору, його предмет, строк та ціну договору, строки внесення встановленого фінансового активу, умови взаєморозрахунків, розмір процентів та порядок їх сплати, графік платежів, дату видачі кредиту, варіанти, можливість та умови дострокового повернення кредиту, річну відсоткову ставку за кредитом. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, дала пояснення, суть яких зводиться до того, що 31 серпня 2010 року [PERSON] зверталася до банку для отримання кредитної картки, їй була видана кредитна картка, визначено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У серпні 2010 року [PERSON] зверталася до Банку для відкриття карткового рахунку, а не для отримання кредиту. 29 березня 2012 року [PERSON] зверталася до Банку для перевипуску картки, не мала за мету отримати кредит. У судовому засіданні встановлено, що Банк надав позивачу кредит зі стартом карткового договору 24 липня 2013 року. Банк не надав суду доказів того, що по кредиту від 29 березня 2012 року була наявна заборгованість. Банк не надав суду доказів того, що кредитний договір від 29 березня 2012 року укладений у формі анкети-заяви за своїм змістом визначає, що він укладений в рамках виконання або продовження дії кредитного договору від 31 серпня 2010 року. Банк не надав доказів того, що правовідносини між сторонами, які склалися у 2010 році та у 2012 році, мають однорідний характер. У судовому засіданні встановлено, що у 2010 році [PERSON] кредит не отримувала, доказів наявності анкети-заяви про отримання кредиту та приєднання до умов Банком не надано. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних правових норм, умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника. Банк не навів доказів які б підтверджували, що 29 березня 2012 року [PERSON] підписуючи анкету-заяву розуміла, що бере на себе обовязки по кредитному договору. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Суд приходить до висновку, що на порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства. Суд приходить до висновку, що умови кредитного договору від 29 березня 2012 року є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Доводи представника Банку про те, що зміст кредитного договору між сторонами зафіксовано в заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах, суд вважає безпідставними, так як вони не знайшли свого підтвердження отриманими по справі доказами. Доводи представника Банку про те, що необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову є необґрунтованими, так як про порушення своїх прав [PERSON] стало відомо під час розгляду цивільної справи, яка надійшла до суду 25 лютого 2015 року. Позовні вимоги в частині стягнення надміру сплачених кошів у сумі 2 499,91 грн. задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок, наданий представником позивача, викликає у суду сумніви щодо правильності його проведення.

Outcome: partial