Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що є співвласником квартири [ADDRESS] . Також у зазначеній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає з 2012 року чоловік позивачки [PERSON] , його речі у квартирі відсутні, він не сплачує комунальні послуги. У зв`язку із ситуацією, що склалася, позивачка вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих у квартирі осіб. На підставі викладеного, [PERSON] просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить позивачці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 28 грудня 1998 року. Право власності на квартиру зареєстровано за цими особами у Маріупольському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 39127 від 17.06.1999 року. Як вбачається з інформації, наданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 17-13.07-0706 від 08.10.2020 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані 3 особи, в тому числі і відповідач [PERSON] . Відповідно до акту про проживання № 279 від 29 вересня 2020 року, складеного головою КСН сел. «Мирний», [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] . Також згідно акту № 335 від 19.10.2020 року, складеного головою КСН сел. «Мирний», відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2012 року по теперішній час. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (заява № 30856/03, п. 41). У своїй позовній заяві позивачка посилалась на положення статті 405 ЦК України, відповідно до частини другої якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2012 року з невідомих причин. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~ мають у приватній власності\~ будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільним майном, набутим в результаті приватизації майна, а відповідач [PERSON] є співвласником вказаної квартири. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для\~ визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності\~ на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини і відповідача як співвласника спірної квартири не може бути позбавлено права користування нею. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зважаючи на викладене, позивачці необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed