Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

у листопаді 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до розписки 14 травня 2015 року [PERSON] отримав у [PERSON] в борг суму коштів у розмірі 298 400 грн. На підтвердження боргових зобов`язань [PERSON] надав [PERSON] розписку від 14.05.2015р., згідно якої [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути борг в строк до 14 липня 2016 року, проте станом на жовтень 2018 року [PERSON] кошти не повернув, на письмову вимогу від 22 лютого 2018 р. [PERSON] ніяким чином не відреагував. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 298 400, 00 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 20 504,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 85 106, 47 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 101 791,19 грн. та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 21) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 27) [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явилася, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що 14 травня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в борг в сумі 298 400,00 грн. та зобов`язувався повернути кошти в строк до 14 липня 2016 року, що підтверджується розпискою від 14 травня 2015 (а.с. 9). Відповідач свої зобов`язання за умовами розписки не виконав. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем кошти в сумі 298 400,00 грн. не повернуті. Зазначені вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє ствердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Згідно ч. 2. ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1, 2 статті 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплатити проценти, якщо інше не встановленого договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Позивач просить суд стягнути з відповідача борг в розмірі 505 801,66 грн., що складається з: - 298 400,00 грн. суми основного боргу, - 20 504,00 грн. три відсотка річних від простроченої суми боргу, - 85 106,47 грн. інфляційні витрати, -101 791,19 грн. відсотки за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком, вважає його вірним та обґрунтованим. Зазначені вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє ствердження в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачів мають правове обґрунтування з посиланням на докази відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, а тому позов підлягає до задоволення. З урахуванням наведеного та вимог закону, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу в розмірі 298 400, 00 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 20 504,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 85 106, 47 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 101 791,19 грн. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 5058,02 грн.

Outcome: approved