Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

У лютому 2015 року до суду надійшла позовна заява до вищевказаного відповідача та до Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області про визнання майна особистою приватною власністю дружини та звільнення майна з-під арешту. Ухвалою суду від 20.05.2015 вищевказаний позов залишено без розгляду в частині вимоги про звільнення майна з-під арешту, зверненої до відповідачів [PERSON] та Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області. Вимога про визнання майна особистою приватною власністю дружини обгрунтовується такими доводами. 11 серпня 1990 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 26 травня 1997 року позивач за 4677 грн. придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Вказана квартира була зареєстрована у Конотопському міжміському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] Позивач вказує, що хоч і перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], однак квартиру придбала за кошти, які належали їй особисто до реєстрації шлюбу, зокрема, батьки позивача [PERSON] та [PERSON] дарували їй гроші, золоті прикраси. Позивач вказує, що на час купівлі квартири у неї з чоловіком була домовленість, що вказану квартиру вона буде купувати за ті заощадження, що були у неї до шлюбу, а тому у договору купівлі продажу покупцем виступала лише позивач. Також вказує, що [PERSON] на це погоджувався і не мав ніяких претензій стосовно вказаної квартири. Позивач вказує, що 01 лютого 2011 року вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області її чоловік [PERSON] був засуджений за ч. 4 ст. 190, 69 КК України до чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. Під час розслідування кримінальної справи стосовно [PERSON], слідчим управлінням УМВС України в Сумській області було винесено постанову від 12.02.2009 р., згідно якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на норми ст. 22, 24 КпШС України (діяв на час укладення договору купівлі-продажу квартири), ст. 57, 73 СК України, позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] як на майно, що було придбане за кошти, які належали їй особисто до шлюбу з відповідачем. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, засобами поштового зв'язку направив заяву в якій вимоги позову визнав у повному обсязі та просив розглядати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Відповідно до статті 22 КпШС України (яка була чинною на час придбання вищевказаної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному із подружжя, а також одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджується належним йому роздільним майном. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди. Судом встановлено, що 26 травня 1997 року на підставі договору-купівлі продажу [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] /а.с. 7/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно (сформованого 07.11.2014) вищевказана квартира, власником якої вказано [PERSON] обтяжена арештом на підставі постанови слідчого СУ УМВС України в Сумській області від 12.02.2009. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (мати позивача) підтвердила, що кошти на придбання квартири надавала вона разом зі своїм чоловіком (батьком [PERSON]М.). Свідок [PERSON] вказала, що знає позивача з дитинства, знає, що її батьки давали гроші для придбання квартири, дарували золоті прикраси. На підставі досліджених доказів, а також з урахуванням позиції відповідача судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була набута позивачем хоч і під час шлюбу з відповідачем, однак за її особисті кошти. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює право кожного на мирне володіння своїм майном. Відповідно до вимог п.п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи, що право власності позивача ставиться під сумнів, що зокрема, вбачається зі змісту постанови слідчого від 12.02.2009 р., згідно якої було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] як на майно, що належало [PERSON] право власності позивача на вищевказану квартиру потребує захисту у спосіб його визнання.

Outcome: approved