Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

у лютому 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати недійсним підписаний ним кредитний договір (заяву) № 102949794 від 28 грудня 2012 року, оформлений на бланку ПАТ «Банк Руский Стандар»; визнати неправомірними дії ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», щодо використання з березня по вересень 2014 року кредитних грошових коштів за рахунок кредитного ліміту на рахунку № [NUMBER], відкритому в ПАТ «Банк Руский Стандарт», а також стягнути на його користь 220,00 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. В обґрунтування останнього вказав на те, що кредитний договір (заява) № 102949794 від 28 грудня 2012 року не відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не дотримана обов'язкова письмова форма договору, він в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача послуг, оскільки є договором приєднання. Також при укладенні оспорюваного договору обмежено його право споживача на одержання необхідної інформації. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та необґрунтованість, врахувавши при цьому доводи сторони відповідача, викладені в наявних в матеріалах справи письмових запереченнях (а.с. 34-40). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 28 грудня 2012 року між [PERSON]. та ПАТ «Банк Руский Стандарт» (нині ПАТ «Банк Форвард») укладено договір про надання споживчого кредиту № 102949794. ПАТ «Банк Форвард» є правонаступником ПАТ «Банк Руский Стандарт» (а.с. 71-76). Звернувшись до суду, [PERSON] посилається на те, що між ним та банком було укладено кредитний договір без дотримання вимог цивільного законодавства щодо обов'язкової письмової форми такого договору. Судом встановлено, що 28 грудня 2012 року позивач звернувся до банку із підписаною ним заявою, яка містить пропозицію (оферту) про укладення кредитного договору, в якій позивач погоджується з тим, що банк має право акцептувати оферту шляхом відкриття банком поточного рахунку позивачу та зарахування на нього кредиту (а.с. 5). Підписанням та поданням до банку заяви позивач повною мірою підтверджував згоду з запропонованими нею умовами майбутнього кредитного договору. Судом встановлено, що відповідно до умов зазначеної заяви, банк прийняв (акцептував) її, здійснивши передбачені для цього дії, а саме: відкрив рахунок позивачу, випустив на його ім'я платіжну картку, встановив ліміт на здійснення операцій з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту. Результатом вищевказаних дій позивача та банку, на думку суду, став факт укладання кредитного договору № 102949794 на умовах, зазначених в заяві (оферті) позивача та умовах надання та обслуговування кредитів банку, що є невід'ємною частиною заяви (оферти) та в цілому становлять договір, предметом якого є надання кредитних коштів. Отже, договір вважається укладеним з моменту, коли банк, одержавши заяву від позивача про укладення кредитного договору, у межах строку для відповіді, вчинив дію відповідно до вказаних у заяві умов. Тому, посилання позивача на те, що договір укладений між ним та банком не відповідає вимогам чинного законодавства, є безпідставними та необґрунтованими. До того ж, згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, що визначено ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч. 1 ст. 638 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту визначені Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, вказаних обставин в ході розгляду даної справи судом не встановлено. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір № 102949794 від 28 грудня 2012 року був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України, на думку суду, є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснив, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Судом встановлено, що під час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з умовами кредитування, та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір був укладений між сторонами 28 грудня 2012 року. Протягом терміну дії договору сторони вчиняли дії на виконання його умов, у тому числі позивач, який користувався кредитними коштами, частково виконував свої зобов'язання щодо їх повернення і сплати процентів. Тому, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем укладений договір про надання споживчого кредиту на умовах та порядку, визначеному чинним законодавством України, з дотриманням принципу свободи договору, а також встановлених законом вимог щодо письмової форми та змісту договору. Також судом не приймається до уваги посилання позивача на те, що при укладанні спірного кредитного договору ніяким чином він не міг вплинути на умови останнього, оскільки спірний договір є договором приєднання, тому він був змушений підписати його на запропонованих йому умовах, які, на його думку, є несправедливими, чим порушують його права як споживача фінансових послуг. Проте, суд критично оцінює і вказане посилання позивача, оскільки, виходячи з положень ст. 634 ЦК України, кредитний договір не є договором приєднання, а також, як правило, не є публічним договором, оскільки в кожному конкретному випадку банк може змінити умови договору під конкретні умови кредитування залежно від багатьох обставин, що на них впливають (кредитні ризики, репутація позичальника тощо). Критично оцінюється судом й позиція позивача щодо несправедливості умов кредитного договору. До вказаного висновку суд приходить, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Як наслідок, не підлягають й задоволенню вимоги позивача щодо визнання неправомірними дії ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», щодо використання з березня по вересень 2014 року кредитних грошових коштів за рахунок кредитного ліміту на рахунку № [NUMBER], відкритому в ПАТ «Банк Руский Стандарт», та про стягнення на його користь 220,00 грн. та судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 11, 16, 203, 215, 509, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed