Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

у лютому 2017 року, а саме 21.02.2017 року, позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог Запорізькій обласний центр зайнятості про визнання формулювання причини звільнення [PERSON] зазначеного відповідачем в наказі та трудовій книзі неправильним, зміна причини звільнення зі «Звільнення за власним бажанням ст. 38 КЗпП» на «Звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною до 14 років». Позивач у своєму позові зазначив, що у період з 24.04.2012 року по 06.12.2016 року був у трудових відносинах з відповідачем, а саме працював в ПАТ КБ «ПриватБанк», останні шість місяців займав посаду начальника відділення № 14 ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв'язку з необхідністю проходження медичного огляду та лікування своєї доньки [PERSON], [INFO], ним була написана заява про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП з зазначенням підстави «необхідності по догляду за дитиною до 14 років». Враховуючи внутрішній документообіг введений у ПАТ КБ «ПриватБанк», усі заяви та документи направляються на погодження керівництву в електронному вигляді за допомогою програмного комплексу (doc.privatbank.ua) після чого сгенеровані (подані) заяви погоджуються (або не погоджуються) та повертаються заявнику. 02.12.2016 року ним було сгенеровано (подано) до керівництва ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про звільнення за власним бажанням (номер заяви про звільнення присвоєний автоматично системою № Э.ZР-УВ-2016-21518017) на підставі ст. 38 КЗпП з вказівкою на підставу «по догляду за дитиною до 14-і років». Також, позивачем заява про звільнення за власним бажанням з посиланням на підставу звільнення по догляду за дитиною до 14 років, була викладена письмово та 06.12.2016 року направлена цінним листом з описом вкладення на адреси ПАТ КБ «ПриватБанк» : головного офісу - м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, та на відділення Запорізьке - м. Запоріжжя, пл. Інженерна, буд. 1. 05.12.2016 року на електронну адресу позивача (яка була визначена електронним документообігом ПАТ КБ «ПриватБанк» як контакт для обміну інформацією) надійшли електронні листи від відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» із додатковими запитаннями стосовно звільнення позивача та з вимогою до нього надати наступні документи : копію свідоцтва про народження дитини, копію довідки з місця роботи дружини, довідку ВКК про те, що дитина позивача потребує догляду. Позивач долучив та за допомогою електронного документообігу направив копію свідоцтва про народження дитини - [PERSON], [INFO], та довідку з місця роботи своєї дружини - ТОВ «Торговий будинок «СІНТЕК». Після надання з боку позивача зазначених копій документів, він отримав відповідь від відповідача з відмовою у звільненні за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП з вказівкою по догляду за дитиною до 14 років. На його прохання обґрунтувати відмову у звільненні за вищевказаних обставин (за власним бажанням з поважних причин «по догляду за дитиною до 14 років»), йому повідомили, що ним не надана довідка ВКК. 06.12.2016 року позивачем були встановлено, що в електронній системі документообігу (doc.privatbank.ua) його заяву за власним бажанням згідно до ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною до 14 років змінено без погодження з ним, у зв'язку з чим, заява про звільнення мала посилання лише на ст. 38 КЗпП без жодних підстав. На підставі виправленої заяви про звільнення, йому направили наказ про звільнення, у якому також не було зазначено поважним причин звільнення за власним бажанням (саме - по догляду за дитиною до 14 років). Вважає, що зазначені дії відповідача, стосовно вимоги щодо документального підтвердження при звільненні за власним бажанням з підставою «догляд за дитиною до 14 років» не є обов'язковим, та не може бути витребуване надання додаткових документів, які б обґрунтовували таку підставу. На думку позивача - його роботодавець - відповідач по справі ПАТ КБ «ПриватБанк» - не мав права вимагати підтверджуючих документів окрім копії свідоцтва про народження, яке ним було надано (направлено на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» та долучено в електронній системі документообігу) і встановлювало б вік дитини позивача. Також позивач вважає, що оскільки законодавством встановлені певні пільги при звільненні за власним бажанням з наявною причиною (у його випадку це «догляд за дитиною до 14 років»), зазначена причина законодавством встановлена як поважна, що дозволило б йому стати на облік у службі зайнятості і отримати допомогу з безробіття починаючи з 8-го дня після реєстрації. Оскільки відповідачем було самостійно вирішено, що зазначати причину звільнення при звільненні за власним бажанням є необов'язковим та недопустимим, позивачу виплата допомоги здійснювалась лише починаючи з 91-го дня після реєстрації в центрі зайнятості. Він став на облік у центрі зайнятості 17.01.2017 року. На його думку, порушення законодавства з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» призвело крім порушення його права щодо зазначення причин (що є поважними на його думку) з приводу звільнення за власним бажанням «по догляду за дитиною до 14 років», до того, що маючи на утриманні малолітню дитину, недоотримав виплату (допомогу по безробіттю), яку б міг і повинен був отримати, починаючи з 8-го дня після реєстрації в центрі зайнятості. Відповідно до самостійного розрахунку позивача, сума виплат, відповідно до ст. ст. 22-23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» складає 24696 грн. 00 коп. Просить суд визнати формулювання причини звільнення [PERSON], зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» в наказі та трудовій книжці - неправильними, змінити причини звільнення зі «звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП)» на «звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною до 14 років», стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошті в сумі 24696 грн. 00 коп. та стягнути на користь держави з відповідача судові витрати. Разом із позовною заявою, позивачем [PERSON] було подано клопотання про поновлення строків позовної давності. У зазначеному клопотанні позивач [PERSON] зазначив, що 06.12.2016 року він звільнився з ПАТ КБ «ПриватБанк», зазначивши у заяві про звільнення підставу - за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років. При оформленні наказу та подальшому запису у трудовій книжці, він відповідачем був звільнений за ст. 38 КЗпП України без зазначення підстави - по догляду за дитиною до 14 років. Трудову книжку він отримав 15.12.2016 року. У зв'язку з необхідністю провести повне медичне обстеження (огляд) та лікування своєї доньки [PERSON] (що і стало підставою для подання заяви про звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років), не мав можливості звернутися за захистом свого порушеного права, про що надав довідку № 85 від 01.12.2016 року. Період знаходження по уходу за дитиною у період з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року. На думку позивача, оскільки саме догляд за дитиною був підставою для подання заяви про звільнення з займаної посади в ПАТ КБ «ПриватБанк» за власним бажанням з підстав догляду за дитиною до 14 років, саме це є поважною причиною про поновлення строків позовної давності. Просить поновити строк позовної давності для подачі позовної заяви до ПАТ КБ «ПриватБанк». Представником відповідача до суду 08.09.2017 року були надані письмові заперечення на позовну заяву [PERSON], у яких представник зазначив про те, що відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представником відповідача зазначено, що позивач дійсно працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» з 24.04.2012 року по 06.12.2016 року та був звільнений відповідно до наказу № Э.ZР-УВ-2016-21518017 від 05.12.2016 року на підставі ст. 38 КЗпАП (за власним бажанням), на підставі поданої заяви про звільнення. Заява про звільнення була подана в системі електронного документу «ПриватДок» 05.12.2016 року, а поштою надійшла до банку 06.12.2016 року, тобто, на думку представника відповідача після затвердження наказу про звільнення за ст. 38 КЗпП України. Вважає, що оскільки працівником [PERSON] не було підтверджено наявність поважних причин для звільнення (а саме документального підтвердження про те, що мати дитини приступила до роботи до закінчення відпустки, наданій їй по догляду до донькою, та неможливістю продовжувати роботу з боку саме працівника [PERSON] у зв'язку із необхідністю догляду за дитиною), підстави для задоволення позовних вимог та зміни формулювання звільнення відсутні. На думку представника відповідача, позовні вимоги позивача про стягнення коштів, що обґрунтовуються недоотриманням виплати допомоги по безробіттю, яку він бажав отримати починаючи з 8-го дня після реєстрації в центрі зайнятості, не є можливим, оскільки зазначена сума виплат за своєю природою є упущеною вигодою, що не є трудовими відносинами, а тому не може вирішуватися до норм трудового законодавства. У запереченнях представник відповідача також зазначає, що позивач був звільнений 06.12.2016 року, отримав трудову книжку поштою 12.12.2016 року, до суду звернувся 20.02.2017 року, тобто після спливу місяця з дня отримання трудової книжки, як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України. Зазначене, на думку представника відповідача, є пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Поданими запереченнями представник відповідача просить відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та клопотання про поновлення строку позовної давності, наполягає на їх задоволенню. Представник відповідача у судовому засіданні не погодився із заявленими позовними вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими й такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Підтримав раніш подані заперечення на позовну заяву позивача. Представник третьої особи - Запорізького обласного центру зайнятості щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Будь-якого відгуку на подані письмові заперечення представника відповідача, щодо позовної заяви, позивачем надано не було. Заперечення представником відповідача були подані до суду 08.09.2017 року, а 10.01.2018 року позивач був ознайомлений з матеріалами справи у повному обсязі, тому при бажанні мав змогу скористатися своїм правом на відгук. Будь-яких заяв чи клопотань (у тому числі на витребування доказів, додаткових доказів, документів, довідок, допит свідків та інше) учасниками процесу заявлено не було. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, письмове клопотання позивача про поновлення строку позовної давності для звернення до суду, письмові заперечення представника відповідача на позовну заяву, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши їх та надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини другої статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця (далі - Конвенція № 158 від 22 червня 1982 року) щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено можливість покладання на роботодавця тягаря доведення наявності законної підстави для звільнення. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, що зазначається ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі частини 2 вищевказаної статті - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності, що передбачене ч. 3 ст. 13 ЦПК України. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк» у період 24.04.2012 року по 06.12.2016 року. У період з 31.05.2016 року по 06.12.2016 року займав посаду начальника відділення № 14 ПАТ КБ «ПриватБанк». Звільнений наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» за № Э.ZР-УВ-2016-21518017-п від 05.12.2016 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з останнім робочим днем 06.12.2016 року. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. Мати дитини - [PERSON]. Мати дитини [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Торговий Будинок «Сінтек» та відповідно до довідки ТОВ «Торговий Будинок «Сінтек» за № 072 від 05.12.2016 року працює на посаді бухгалтера з 07.04.2016 року на умовах повної зайнятості. Відповідно до довідки № 85 від 01.12.2016 року виданої [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO], позивач знаходиться по уходу за дитиною у період з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року. У зв'язку з необхідністю проходження медичного огляду та лікування своєї доньки [PERSON], [INFO], ним була написана заява про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП з зазначенням підстави «необхідності по догляду за дитиною до 14 років». Враховуючи внутрішній документообіг введений у ПАТ КБ «ПриватБанк», усі заяви та документи направляються на погодження керівництву в електронному вигляді за допомогою програмного комплексу (doc.privatbank.ua) після чого сгенеровані (подані) заяви погоджуються (або не погоджуються) та повертаються заявнику. 02.12.2016 року ним було сгенеровано (подано) до керівництва ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про звільнення за власним бажанням (номер заяви про звільнення присвоєний автоматично системою № Э.ZР-УВ-2016-21518017) на підставі ст. 38 КЗпП з вказівкою на підставу «по догляду за дитиною до 14-і років». 05.12.2016 року на електронну адресу позивача (яка була визначена електронним документообігом ПАТ КБ «ПриватБанк» як контакт для обміну інформацією) надійшли електронні листи від відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» із додатковими запитаннями стосовно звільнення позивача та з вимогою до нього надати наступні документи : копію свідоцтва про народження дитини, копію довідки з місця роботи дружини, довідку ВКК про те, що дитина позивача потребує догляду. Позивач долучив та за допомогою електронного документообігу направив копію свідоцтва про народження дитини - [PERSON], [INFO], та довідку з місця роботи своєї дружини - ТОВ «Торговий будинок «СІНТЕК». Після надання з боку позивача зазначених копій документів, він отримав відповідь від відповідача з відмовою у звільненні за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП з вказівкою по догляду за дитиною до 14 років. На його прохання обґрунтувати відмову у звільненні за вищевказаних обставин (за власним бажанням з поважних причин «по догляду за дитиною до 14 років»), йому повідомили, що ним не надана довідка ВКК. 06.12.2016 року позивачем були встановлено, що в електронній системі документообігу (doc.privatbank.ua) його заяву за власним бажанням згідно до ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною до 14 років змінено без погодження з ним, у зв'язку з чим, заява про звільнення мала посилання лише на ст. 38 КЗпП без жодних підстав. На підставі виправленої заяви про звільнення, йому направили наказ про звільнення, у якому також не було зазначено поважним причин звільнення за власним бажанням (саме - по догляду за дитиною до 14 років). Також, позивачем заява про звільнення за власним бажанням з посиланням на підставу звільнення по догляду за дитиною до 14 років, була викладена письмово та 06.12.2016 року направлена цінним листом з описом вкладення на адреси ПАТ КБ «ПриватБанк» : головного офісу - м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, та на відділення Запорізьке - м. Запоріжжя, пл. Інженерна, буд. 1. Відповідно до опису вкладення до листа та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою головного офісу м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, отримав заяву [PERSON] від 02.12.2016 року про звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років та долучену до заяви копію свідоцтва про народження дитини [PERSON], - [INFO] Запорізьке відділення за адресою м. Запоріжжя, пл. Інженерна, буд. 1, зареєструвало письмову заяву [PERSON] від 02.12.2016 року, з долученою копією свідоцтва про народження дитини, про звільнення за власним бажанням з посиланням на підставу звільнення по догляду за дитиною до 14 років - 06.12.2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідач - ПАТ КБ «ПриватБанк» трудову книжку направив 06.12.2016 року позивачу поштою з цінним листом з описом. Позивач [PERSON] особисто отримав трудову книжку 12.12.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки, що виходить зі змісту ст. 234 КЗпП України. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до довідки № 85 від 01.12.2016 року виданої [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO], позивач знаходиться по уходу за дитиною у період з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року. Тобто, здійснюючи догляд, обстеження та лікування дитини, він до 31.01.2017 року фізично не мав можливості звернутися до суду, тому перебіг позовної давності у зазначеному трудовому спорі у нього фактично розпочався лише з 01.02.2017 року. Позовна заява позивачем до суду була подана 20.02.2017 року. Наявність засвідченої медичною довідки щодо дитини позивача, це є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Законодавством не передбачено у випадку звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, надавати окрім копії свідоцтва про народження дитини будь-яких інших документів. У зазначеному випадку, роботодавцем ПАТ КБ «ПриватБанк» при вирішенні питання про звільнення [PERSON] вважалось необхідним крім копії свідоцтва про народження дитини додати ще копію довідки з місця роботи дружини, довідку ВКК про те, що дитина позивача потребує догляду. Зазначені дії відповідача є неправомірними, оскільки законодавцем чітко регламентується порядок застосування ст. 38 КЗпП України, так звільнення за ст. 38 КЗпП України передбачає право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижня. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, у зазначеному випадку догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (у зазначеному випадку медичне обстеження та лікування дитини), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У даному випадку позивачем виконана зазначена вимога закону, а саме до заяви про звільнення додана копія свідоцтва про народження дитини [PERSON], [INFO]. Зазначене є мотивованою підставою для неможливості продовжувати роботу. Зазначеної позиції також дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму рішенні по справі № 6-10569св15. Тобто, позиція відповідача (заявлена також письмово у запереченнях) йде у розріз із законодавчою, а саме стосовно обов'язку надання позивачем до своєї заяви документальних підтверджень про те, що мати дитини приступила до роботи до закінчення відпустки, наданій їй по догляду до донькою, та неможливістю продовжувати роботу з боку саме працівника [PERSON] у зв'язку із необхідністю догляду за дитиною. Таким чином, суд прийшов до висновку про доведеність тих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог до відповідача стосовно визнання формулювання причини звільнення в наказі та трудовій книжці неправильними та подальшої їх зміни на звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпПУ по догляду за дитиною до 14 років, тому позов у цій частині підлягає повному задоволенню. Статтею 1 ч. 1 п. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено наступне : об'єкт страхування на випадок безробіття - страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім'ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону. Статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначає, що видами забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності. Передбачене статтею 1 ч. 1 п. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» те, що втрата роботи з незалежних від застрахованих осіб обставин - припинення трудового договору відповідно до статті 36 (пункти 1, 2, 3), статті 38 (у разі неможливості продовження роботи, а також невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), статті 39, статті 40 (пункти 1, 2, 5, 6) Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, а для військовослужбовців - звільнення зі служби з поважних причин без права на пенсію (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, за станом здоров'я, у зв'язку із закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, через сімейні обставини або з інших поважних причин відповідно до законодавства про військовий обов'язок і військову службу). Також, стаття 22 п. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» зазначає, що допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості. Стаття 23 ч. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачає, що допомога по безробіттю особам, які звільнилися з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин, призначається відповідно до частин першої та другої цієї статті, і її виплата починається з 91-го календарного дня. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення грошових коштів з відповідача у розмірі 24696 грн. 00 коп. не підлягають задоволені, оскільки не мають підтверджень будь-якого роду (документального, письмового та таке інше). Позивачем не обґрунтовані позовні вимоги у зазначеній частині доказами, що позбавляє суд можливості їх задовольнити. Будь-яких заяв чи клопотань (у тому числі на витребування доказів, додаткових доказів, документів, довідок, допит свідків та інше) у зазначеній частині, позивачем при розгляді справи заявлено не було. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд прийшов до висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог до відповідача, тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням зазначеного, з відповідача підлягає стягненню судових збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial