Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У лютому 2017 року позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із спільним позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Президента України як Гаранта Конституції України, у якому просили стягнути з відповідачів на користь кожного позивача грошову суму в якості компенсації завданої їм моральної шкоди у розмірі 51000 грн., посилаючись на бездіяльність органів державної влади по виконанню, відповідно до ст. 124 Конституції України, судових рішень, ухвалених на їхню користь, відсутність дійової гарантії від Президента України дотримання норм Конституції України та законів України, а судовою владою при розгляді справи за їхнім позовом, у результаті неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, завдано моральних страждань. У письмових поясненнях до позову зазначено, що позивачі вважають дії ВССУ порушенням ст. 108 ЦПК України та ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», що виразилося у розгляді касаційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2016, ВССУ як стороною у справі, а саме відповідачем у цивільній справі, у котрій були постановлені вказані судові рішення /а. с. 5/. Окрім того, вказано, що предметом позову є порушення відповідачами: Президентом України та Кабінетом Міністрів України по відношенню до них норм матеріального права, зокрема ст.ст. 8, 41, 46, 56, 102 Конституції України, ст. ст. 23, 321, 328, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 Цивільного Кодексу /а. с. 3/. Позивачі у судове засідання не з'явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачів подав суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності /а. с. 27/. Представник відповідача Президента України у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. 20.02.2017 до суду подано письмові заперечення, у яких також заявлено клопотання розглянути справу за відсутності представника /а. с. 23-25/. Від відповідача Кабінету Міністрів України представник у судове засідання не з'явився також, будучи повідомленим належним чином про розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2016 (справа № 757/25967/16-ц) відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Президента України Порошенка П. О. про відшкодування шкоди, завданої судовою владою /а. с. 9/. Не погоджуючись з рішенням суду від 28.07.2016, позивачі оскаржили його до Апеляційного суду м. Києва. Разом з тим, ухвалою Колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2016 (справа № 22-ц/796/12511/2016) апеляційну скаргу заявників відхилено, а рішення суду залишено без змін /а. с. 10-12/. Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивачі подали до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просили рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2016 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Посилаючись на пункт 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів», згідно з яким Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідного процесуального законодавства, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, Колегія суддів судової палати у цивільних справах ВССУ розглянула касаційну скаргу заявників, й ухвалою від 29.12.2016 її відхилено, а вказані судові рішення першої та другої судової інстанції залишено без змін. /а. с. 7-8/. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно з статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачами наголошено, що, використавши всі доступні засоби захисту, вони звернулися з позовом до Держави,

Outcome: dismissed