Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

У лютому 2017 року в інтересах позивача [PERSON] до суду звернулася його представник за довіреність [PERSON] з позовом до Паляничинської сільської ради Фастівського району Київської області про визнання права власності на спадщину. Позов мотивований тим, що 22.03.2006 року помер рідний брат позивача [PERSON], якому на праві власності належала земельна частка (пай) площею 3,1756 га, яка розташована на території Паляничинської сільської ради. Представник позивача зазначає, що батьки позивача померли. Рішенням Первомайського районного суду Автономної Республіки Крим від 15.05.2013 року було встановлено, що позивач є братом померлого [PERSON], який постійно проживав з позивачем. Фастівський районний державний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право власності на дану земельну ділянку у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на неї, тому представник позивача змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Суду пояснила, що померлий [PERSON] дійсно є рідним братом позивача. Позивач бажає оформити спадщину після смерті брата оскільки є єдиним спадкоємцем після його смерті. У звязку з тим, що оригінал правовстановлюючого документа у позивача відсутній, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва на право власності, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив до суду листа в якому просив суд розглянути справу без участі представника сільської ради та винестив якій зазначив, що позов визнає, просив справу розглядати за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про смерть [PERSON] 1-АП № 035777 від 24.03.2006 року, [PERSON] помер 22.03.2006 року у віці 39 років в селі Сусаніно, Автономної Республіки Крим. (а.с.5). Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] II-ЯА № 720303 від 10.02.1967 року, батьками [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON]. (.с.8). Як вбачається з Свідоцтв про смерть [PERSON] I -АП № 332817 від 06.06.1997 року та [PERSON] I -АП № 029719 від 05.01.2006 року, [PERSON] померла 04.06.1997 року, а [PERSON], 31 грудня 2005 року. (а.с.6,7). Рішенням Первомайського районного суду Автономної Республіки Крим від 15 травня 2013 року, заяву [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та факту постійного проживання зі спадкодавцем задоволено. Встановлено, зо [PERSON], який помер 22.03.2006 року є братом [PERSON], [INFO] та встановлено, що [PERSON], [INFO] разом з померлим [INFO] [PERSON] на день відкриття спадщини проживали в [INFO]. (а.с.13). 14.09.2016 року Фастівським районним державним нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за знаходиться за адресою: Паляничинська сільська рада Фастівського району Київської області, після смерті брата, оскільки позивачем не надано до нотаріусу правовстановлюючого документа на дану земельну ділянку. (а.с.10). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 46995250 від 07.03.2017 року, яку Фастівський районний державний нотаріус [PERSON] надала на запис суду, вбачається, що спадкова справі після померлого 22.03.2006 року, [PERSON] не заводилася. Відповідно до Довідки Управління Держземагенства у Фастівському районі Київської області № 161.4 від 25.09.2013 року, згідно Книг записів реєстрації сертифікатів право на земельну частку (пай) КСП «Промінь» с. Паляничинці Фастівського району Київської області, за порядковим номером 147, 23.12.1996 року дійсно був зареєстрований за гр. [PERSON], сертифікат серії КВ № 0088656, розміром земельної ділянки (паю) 16701 га виданий на підставі розпорядження Фастівської районної державної адміністрації від 11.12.1996 року № 820. Окрім того, управління повідомило, що взамін сертифіката на земельну частку (пай) був роздрукований, але не виданий [PERSON] зареєстрований державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 3,1756 га, кадастровий номер 3224985100:01:002:0013, серії КВ № 118601, який відповідно до акту інвентаризації значиться серед викрадених документів, які були викрадені з приміщення управління земельних ресурсів у Фастівському районі. (а.с.11). Згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею 1262 ЦК України встановлено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Враховуючи викладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та те, що позивач не має іншого шляху, окрім судового, для вирішення свого порушеного права, суд вважає вимоги позивача доведеними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, статей 392, 1218, 1225, 1262, 1268 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved