Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.04.1998 року, спільними власниками квартири за адресою: [ADDRESS] були позивач, відповідач та третя особа. Згідно договору дарування 1/3 частини спірної квартири від 13.10.2014 року, відповідач розпорядився своєю частиною квартири на користь позивача, та таким чином, відповідач з 2014 року не є спільним власником спірної квартири, проте, зареєстрований у ній. Відповідач житлом не користується, своїх речей в квартирі не залишив, комунальні послуги та витрати на утримання житла не сплачує. Факт, того що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, створює їй незручності, позбавляє права на вільне розпорядження та користування своєю власністю, змушує нести зайві витрати, пов'язані зі сплатою витрат на житлово-комунальні послуги, крім того, позивачка позбавлена можливості отримати субсидію, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду. Судом вірно встановлено найменування третьої особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] не з'явився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв'язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, клопотав перед судом про вирішення справи відповідно до діючого законодавства. Третя особа [PERSON] не з'явилась в судове засідання без поважних причин; належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 квітня 1998 року, виданим Державним житлово-комунальним підприємством «Південне», договором дарування частини квартири від 13 жовтня 2014 року (арк.с.7, 8). Іншим співвласником квартири є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 квітня 1998 року, виданим Державним житлово-комунальним підприємством «Південне». Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з довідки № 6430 про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, до складу зареєстрованих осіб входять: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (арк.с.8). Відповідно до Акту від 08.11.2018 року, [PERSON], [INFO] не проживає за адресою: [ADDRESS], з березня 1999 року; його речей в квартирі немає (арк.с.11). Зазначені обставини підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] допитані в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні пояснила суду, що вона є сестрою відповідача. У 2014 року брат подарував свою частку квартири за адресою: [ADDRESS] матері, та з цього часу більше в квартирі не проживав. Де на даний час знаходиться брат, їй не відомо. Комунальні послуги за квартиру відповідач не сплачував та не сплачує. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що у будинку по [ADDRESS] проживає все життя, є сусідом [PERSON] Відповідач у квартирі не мешкає, комунальні послуги не сплачує, де на даний час знаходиться відповідач, йому не відомо. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.76-78 ЦПК України, зазначені у позовній заяві обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає понад один рік, а лише зареєстрований в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved