Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] зазначає, що він є власником садівничих ділянок [NUMBER] та [NUMBER], які знаходяться в Садівничому товаристві «Таврія», яке було створено в 1985 році для задоволення потреб працівників Автозаводу «Комунар» та зареєстровано в Василівській райдержадміністрації. Належна йому земельна ділянка [NUMBER] межує з однієї сторони з ділянкою [NUMBER], власником якої є [PERSON], а ділянка [NUMBER] межує з однієї сторони з ділянкою [NUMBER], яка виділена для господарчого двору, але, всупереч свого цільового призначення, самовільно використовується [PERSON]. Право власності на належні йому земельні ділянки підтверджується Актами на право власності [NUMBER], ділянка [NUMBER] серія [NUMBER]. На протязі більше десяти років його сусідами: [PERSON] та [PERSON], шляхом виконання робіт по поліпшенню стану своїх ділянок, виконано та до цих пір виконуються земляні роботи на межі з його ділянками. Відповідачі, своїми недобросовісними діями створили загрозу зсуву землі та створили йому умови, які унеможливлюють використання ним своєї власності для задоволення його потреб. Обробляти свої земельні ділянки він не має можливості, оскільки вони знаходяться під загрозою зсуву. З метою усунення протиріч та конфліктних непорозумінь він неодноразово звертався до відповідачів з претензіями про добровільне усунення загрози, яка була створена їх діями, та усунення загрози руйнування шляхом зведення укріплюючої споруди (стіни), яка могла запобігти зсуву, та на засадах добросусідства припинити порушення його прав користування власністю, однак, порушення не були усунуті. Позивач просить суд : «- визнати дії відповідачів такими, що порушують право володіння власністю; - зобов'язати [PERSON], з метою усунення загрози зсуву та знищення земельної ділянки [NUMBER], яка належить [PERSON], збудувати в термін до 30.04.2015 року укріплюючу стіну на довжину сумісної межі - 25 м. та на висоту стіни - 2 м. на ділянці [NUMBER], яка йому належить та межує з ділянкою [NUMBER], яка належить позивачеві; - збов'язати [PERSON] збудувати в термін до 30.04.2015 року укріплюючу стіну на ділянці № між 61 та 62 з метою усунення загрози зсуву та знищення земельної ділянки, яка належить [PERSON], довжиною - 25 м. та висотою - 2 м.» В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечує, пояснивши, що земельну ділянку [NUMBER] в Садівничому товаристві «Таврія», він купив у [PERSON] ще приблизно в 1996 році, однак договір купівлі-продажу оформлено не було, однак вони не мають один до одного жодних претензій. З цього часу він користується земельною ділянкою, на нього оформлено членські книжки та саме він сплачує всі членські внески за користування цією ділянкою. Державного акту на землю він не має. Йому відомо, що [PERSON] виїхав багато років назад до Росії, його місце проживання йому не відомо. Стверджує, що жодних дій, які б порушували право позивача користування належними йому земельними ділянками, він не вчиняв. На даний час він є головою цього садового товариства. До нього цю посаду займав позивач, однак, рішенням загальних зборів товариства його було виключено з членів садового товариства за те, що він на протязі декількох років не сплачував членські внески. На даний час між ними існують неприязні відносини, що й стало причиною, на його думку, звернення позивача до суду з даним позовом. Крім того, відповідач вважає, що позивач ліниться та не хоче займатися облаштуванням своєї земельної ділянки, занедбав її, тому, шукає винних скрізь, крім себе. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечує, пояснивши, що позивач не хоче займатися облашктуванням своєї земельної ділянки, а займається написанням скарг в різні інстанції по різним приводам, тому й занедбав свою ділянку. Земельною ділянкою [NUMBER] в Садівничому товаристві «Таврія» він користується на підставі членської книжки та сплачує всі членські внески за користування цією ділянкою. Державного акту на землю він не має. Ця земельна ділянка йому видана садовим товариством в 1986 році. Рішенням загальних зборів товариства позивача було виключено з членів садового товариства за те, що він на протязі декількох років не сплачував членські внески. На даний час між ними існують неприязні відносини, що й стало причиною, на його думку, звернення позивача до суду з даним позовом. Стверджує, що жодних дій, які б порушували право позивача користування належними йому земельними ділянками, він не вчиняв. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є дружиною відповідача [PERSON] У їх користуванні є земельна ділянка [NUMBER] в Садівничому товаристві «Таврія», якою вони користуються на підставі членської книжки, виданої на ім'я чоловіка, вони сплачують всі членські внески за користування цією ділянкою. Державного акту на землю вони не мають. Ця земельна ділянка була видана садовим товариством її чоловікові в користування. Стверджує, що жодних дій, які б порушували право позивача користування належними йому земельними ділянками, ні вона, ні її чоловік, не вчиняли. Позивач сам не бажає займатися своєю земельною ділянкою, занедбав її. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, позивач є власником земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER], розташованих на території Садівничого товариства «Таврія», яке, в свою чергу, розташоване на території Верхньокриничанської сільської ради Василівського району Запорізької області, що підтверджується Державними актами на право приватної власності на землю, копії яких є у справі. Земельною ділянкою [NUMBER] в Садівничому товаристві «Таврія», яка є суміжною з земельною ділянкою [NUMBER] позивача, користується відповідач [PERSON] з 1997 року, він же й сплачує членські внески, що підтверджується членськими книжками, копії яких є у справі. Цей факт в судовому засіданні не заперечується сторонами. Земельною ділянкою [NUMBER] в Садівничому товаристві «Таврія», яка є суміжною з земельною ділянкою № 61 позивача, користується відповідач [PERSON] з 1991 року, він же й сплачує членські внески, що підтверджується членською книжкою, випискою з рішення засідання правління товариства від 10.05.1991 року, розпорядженням голови Василівської райдержадміністрації №780 від 14.12.2009 року, копії яких є у справі. Цей факт в судовому засіданні не заперечується сторонами. Отже, судом встановлено, що відповідачі є землекористувачами зазначених земельних ділянок, а відповідач-власником. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд не може виходити за межі заявлених [PERSON] позовних вимог, які він, на ухвалу суду про усунення недоліків від 12.03.2015 року, відмовився уточнити. [PERSON], як власник зазначених земельних ділянок, має право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 321 ЦК України, ст.ст.78, 81,90 ЗК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своїми земельними ділянками, його право приватної власності є непорушним. При цьому, відповідно до ч.1 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до частин 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України, всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.2 ст.152 ЗК України). Отже, проаналізувавши зазначені норми, суд вважає, що позивач, як власник належних йому земельних ділянок, може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Але, разом з тим, відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, він зобов'язаний в судовому засіданні довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, та надати докази на підтвердження свої позовних вимог, при цьому, ці докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Отже, аналізуючи зазначену статтю, суд вважає, що ЗК України встановлено загальне правило, в якому сформульована пропозиція до власників та землекористувачів земельних ділянок обирати такі способи використання земельних ділянок, при яких не будуть порушуватися земельні морально-етичні норми, властиві добросусідським стосункам і при яких власники та землекористувачі сусідніх земельних ділянок не будуть відчувати незручності в процесі використання належних їм земельних ділянок. При цьому, добросусідські відносини між власниками та землекористувачами сусідніх земельних ділянок розглядаються в якості обов'язку, а не права, кожної зі сторін. Таким чином, земельне законодавство не тільки проголошує необхідність толерантних стосунків між власниками та землекористувачами земельних ділянок, які роз'єднані лише межею, а й встановлює юридичний обов'язок не створювати перепони при використанні наданої їм земельної ділянки, на шляху використання земельної ділянки сусідами. При цьому, важливо підкреслити те, що зазначені перепони не повинні створюватися на шляху використання земельних ділянок за цільовим призначенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач та відповідачі, як власник та землекористувачі суміжних земельних ділянок, зобов'язані дотримуватися вищезазначених вимог добросусідства. Позивач в позовній заяві та в судовому засіданні стверджував, що відповідачі своїми діями та бездіяльністю порушують ці вимоги, що призводить до руйнування належних йому земельних ділянок. Але, разом з тим, позивач не надав суду жодного належного та достатнього доказу, передбачеого ст.ст.58, 59 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог. Надані позивачем: Державні акти, претензії, схема земельних ділянок, пенсійне посвідчення, заява на виконання вимог зборів, фотоілюстрації, лист Василівського районного відділу земельних ресурсів, не є такими доказами. Таким чином, суд вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Судові витрати зі сплати судового збору суд вважає необхідним віднести за рахунок держави, оскільки позивач, будучи інвалідом другої групи, що підтверджується посвідченням, копія якого є у справі, звільнений від його сплати на підставі Закону України «Про судовий збір». Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed