Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У листопаді 2020 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу спадкодавця за договором про надання фінансових послуг. В обґрунтування позову позивач зазначав, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 29.12.2008 року. Позичальник [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 6\~000,00 грн. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадкоємицею, яка постійно проживала на час відкриття спадщини є [PERSON] . 12 червня 2020 року спадкоємцю померлого [PERSON] банком була направлена претензія. Позивач вказував, що станом на день смерті позичальника, його заборгованість перед банком становить 6393,81 грн., з яких: 6393,81 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Просили стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором про надання банківських послуг у розмірі 6393,81 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Рибалка Ю.В. від 10 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 55). Розпорядженням керівника апарату Автозаводського районного суду м. Кременчука Гончаренка Д.В. від 14 січня 2021 року було здійснено повторний автоматизований розподіл даної судової справи у зв`язку із відрядженням (шляхом тимчасового переведення) судді Рибалки Ю.В. до Подільського районного суду м. Києва (а.с. 60). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено головуючим-суддею Нестеренка С.Г. (а.с. 61). Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року, за клопотанням представника позивача, було витребувано від Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори копію спадкової справи стосовно [PERSON] , заведеної після смерті померлого [INFO] (а.с. 69). 09 березня 2021 року до суду від Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори надійшла копія запитуваної спадкової справи (а.с. 78-106). 20 квітня 2021 року до суду, від позивача, засобами електронного поштового зв`язку, надійшла уточнена позовна заява про стягнення боргу кредитором спадкодавця (а.с. 117-119) та клопотання про залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] (а.с. 125). Просили стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 6393,81 грн. Ухвалою суду від 28 травня 2021 року було відмовлено представнику позивачаАТ КБ «Приватбанк» Савіхіній А.М. у задоволенні клопотання про заміну відповідача та прийняття уточненої позовної заяви (а.с. 156). 26 липня 2021 року до суду від позивача надійшло клопотання про заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] , як спадкоємицею померлого (а.с. 162-164). Ухвалою суду від 04 серпня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача. Залучено до участі у справі належним відповідачем [PERSON] на заміну відповідача [PERSON] (а.с. 166). У судове засідання представник АТ КБ «Приватбанк» не прибув, представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Лаврук А.М. просила справу розглянути за відсутності представника банку, проти заочного розгляду справи не заперечувала, позов банку підтримала, просила задовольнити, про що надала письмову заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула з невідомих причин, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, не скористалася своїм правом на подачу відзиву на позов. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи в його відсутність, неповідомлення відповідачем про причини своєї неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності представника позивача та відповідача, і ухвалити заочне рішення у даній справі в порядку визначеного ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 29 грудня 2008 року (а.с. 18). Як вбачається з анкети-заяви від 29 грудня 2008 року відповідач виявив бажання отримати кредитну картку «Універсальна» із встановленням на ній кредитного ліміту у сумі 500 грн. та визначенням базової відсоткової ставки на місяць у 2,5%. Згідно цієї ж анкети-заяви відповідачем цього дня, 29 грудня 2008 року було отримано кредитну картку з реквізитами № [NUMBER] та пін-код до неї. Крім того, у вказаній заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у цій заяві. До договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», копію Умов та правил надання банківських послуг та Наказ № 906 від 23.08.2006 року про внесення змін в договірну базу за платіжними картками, договірну базу по споживчому кредитуванню та в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів) (а. с. 26-29). Як постає із довідки банку (а.с. 17, 30), [PERSON] у користування видавалися кредитні картки та встановлювалися кредитні ліміти на них, які періодично змінювалися. З метою доведення факту отримання та користування [PERSON] кредитними коштами банку, останнім було надано виписку по картковим рахункам відповідача, відповідно до якої вбачається, що з 29 грудня 2008 року позичальник почав користуватися виданою кредитною карткою (а.с. 11-16). Як було встановлено судом, [INFO] [PERSON] помер, даний факт підтверджується копією свідоцтва про його смерть (а.с. 88). За свого життя [PERSON] не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 25 березня 2017 року (дату смерті), за розрахунком банку, має заборгованість у розмірі 6393,81 грн., яка є заборгованістю за простроченим тілом кредиту. 12 грудня 2017 року банк звернувся до Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори м. Кременчука із претензією кредитора (а.с. 80), яка була переслана до Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори м. Кременчука. Листом від 29 грудня 2017 року остання повідомила банк про заведення спадкової справи після померлого [PERSON] (а.с. 86 зворот). 13 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого сина [PERSON] (а.с. 87). Постановою державного нотаріуса Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області від 13 березня 2018 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] , а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 91). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 травня 2018 року (справа № 524/1886/18) було встановлено факт проживання [PERSON] із померлим сином [PERSON] однією сім`єю з 22.12.1992 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/3 частку зазначеної квартири. 20 березня 2020 року банк звернувся до Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області із письмовою претензією кредитора про включення кредиторської вимоги банку в спадкову масу (а.с. 99-100). Листом від 09 квітня 2020 року Четверта Кременчуцька державна нотаріальна контора Полтавської області повідомила [PERSON] про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора повністю (а.с. 105). Статтями 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно зі ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно з частинами 1, 4 статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. Крім того, згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Відповідно до ст. ст. 1282, 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умов чи із застереженням. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статями 608, 1219 Цивільного Кодексу України передбачено, що у зв`язку зі смертю боржника припиняється лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися в наслідок його смерті. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 08 серпня 2018 року у справі № 686/10026/16-ц (провадження № 61-6373св18), від 14 січня 2019 року у справі № 311/917/15-ц (провадження № 61-38428св18), від 14 травня 2021 року у справі № 205/6803/19 (провадження № 61-9908св20). У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями статті 1282 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту суд зазначає наступне. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Хоча укладений між [PERSON] та АТ КБ «Прибатбанк» кредитний договір від 29 грудня 2008 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк», станом на день смерті, не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданої банком виписки по рахунку( а.с. 11-16) вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівку в банкоматі, розраховувався карткою в магазині, частково погашав заборгованість по кредиту, що свідчить про наявність кредитних договірних відносин з банком. Останнє поповнення картки готівкою на суму 550 грн. було здійснене 16 березня 2017 року (до дати смерті [INFO] ) і станом на кінець березня 2017 року розмір боргу у позичальника перед банком становив 5700,30 грн. Звертаючись до суду із позовом, Банк просив стягнути з відповідача на свою користь 6393,81 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, при цьому вказуючи, що таку заборгованість було обраховано станом на дату смерті позичальника ( [INFO] ). Однак із наданого банком розрахунку (а.с. 9, 150) вбачається, що заборгованість у 6393,81 грн. обраховано банком у дійсності станом на 30.09.2019 року, тобто після смерті самого позичальника, і одночасно із цього ж розрахунку чітко постає, що станом на 31 березня 2017 року розмір заборгованості фактично визначено у 5700,30 грн. Інші Виписки по картковому рахунки містять лише перелік банківських операцій, в тому числі і вчинених після смерті [PERSON] . За таких обставин, стягненню підлягає виключно доведена позивачем заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5\~700,30 грн., яку, суд вважає за необхідне стягнути із [PERSON] як спадкоємиці померлого [PERSON] . Доказів на спростування розрахунку заборгованості або визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не надано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, яке складається з простроченого тіла кредиту в сумі 5700,30 грн., тобто фактично отриманої суми спадкодавцем кредитних коштів, які добровільно не були ним повернуті як позичальником банку, підлягають до задоволення. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн. Оскільки позов було задоволено на 89,15% від заявлених позовних вимог у 6393,81 грн. (5700,30грн:6393,81грн), то з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору в сумі - 1873, 93 грн.((2102 х 89,15%) : 100%). Звідси позивачеві слід відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 693,51 грн. (6393,81грн.-5700,30грн.) та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 228,07 грн. (2102 грн. 1873,93грн.).

Outcome: partial