Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

У лютому 2019 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] як законного представника малолітної дитини [PERSON] , 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить квартири [ADDRESS] . Крім неї у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] та її син - [PERSON] , які не є ані членами сім`ї позивачки, ані родичами. Відповідачі, починаючи з дати реєстрації і по теперішній час у зазначеній квартирі не проживають, витрат по сплаті житлово-комунальних послуг не несуть, власних речей не зберігають, будь-якої кореспонденції не отримують, участь в отриманні житла не беруть. Разом з тим, позивачці стало відомо, що за договором купівлі-продажу [PERSON] придбала квартиру,проте, станом на день подання позову до суду, не змінила ані свого, ані сина її, місця реєстрації, у зв`язку з чим позивачка звернулись до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. 04 березня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування довідки у ТОВ Фірма «Компас» щодо непроживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі позивачки, в задоволенні якого суд відмовляє, оскільки згідно відповіді ТОВ Фірма «Компас», на запит представника позивача, вони не є належними розпорядниками запитуваної інформації. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у їх відсутність до суду не звертались. Представник 3 особи - служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та третьої особи, з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі- продажу № 774 від 25.05.2010 р., відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26326996 від 07.10.2019 р. (а.с.14-17). Разом з тим, з копії паспорта [PERSON] вбачається, що місце проживання останньої зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні та пояснень позивача, вбачається, що станом на 21.01.2019, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано три особи: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), а датою реєстрації є 25.08.2016 р. (а.с.18). З пояснень представника позивача, вбачається, що [PERSON] зареєструвала відповідачів за домовленістю, що останні змінять місце своєї реєстрації, як тільки [PERSON] отримає правостановлюючи документи на власну квартиру. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 153677818 від 23.01.2019, [PERSON] , на підставі купівлі-продажу майнових прав від 02.02.2017 р., придбала об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ., також відповідно до даної довідки, вбачається, що відповідач є власником об`єкту нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-20). В судовому засідання встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, витратпо сплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення не несуть, будь-якої кореспонденції не отримують, власних речей у квартирі не зберігають, з позивачем не спілкуються. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі не є співвласниками або власниками спірної квартири, більше 3 років не проживають в даній квартирі, не сплачують витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, не цікавляться нею, відповідачі були відсутніми у квартирі понад один рік без поважних причин, а тому останніх необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved