Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення: встановлення факту наявності негативних наслідків для нього ухвалення Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська 25 січня 2010 року постанови у справі №3-0003/10 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи заявника у вигляді зайвого часу позбавлення волі. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилався на те, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2010 року у справі № 3-0003/10 була призначена повторна судово-психіатрична експертиза заявника в «Обласній психіатричній лікарні» м. Запоріжжя. 03 серпня 2010 року заявник був примусово доставлений в цю експертну установу міліцією з місця відбування адміністративного арешту для виконання постанови суду від 25 січня 2010 року. Того ж дня після відмови експертної установи проводити експертизу заявник був доставлений у суд і постановою суду звільнений з-під арешту у звязку зі зміною законодавства. Після оголошення постанови суду від 03 серпня 2010 року заявник не був негайно звільнений з-під варти, а був доправлений міліцією до місця відбування арешту, де приблизно через годину був звільнений. 27 серпня 2010 року суд апеляційної інстанції скасував постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2010 року про арешт заявника і постанову від 03 серпня 2010 року про звільнення з-під арешту. Таким чином, між постановою від 19 листопада 2009 року Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська й примусовим переміщенням заявника 03 серпня 2010 року до експертної установи наявний причинно-наслідковий звязок, опосередкований постановою від 25 січня 2010 року. Переміщення заявника 03 серпня 2010 року до експертної установи, зворотне переміщення мало для заявника негативні наслідки у вигляді зайвої години позбавлення волі після оголошення постанови суду про звільнення, а також зайвого часу (приблизно - 4 годин) позбавлення волі за рахунок строку поїздки до Запоріжжя та зворотної й строку перебування у експертній установі, оскільки у той день суд мав негайно звільнити заявника зранку. Від даного факту залежить безліч майнових та особистих прав заявника. На підставі викладеного, [PERSON] просить встановити факт наявності негативних наслідків для заявника ухвалення постанови від 25 січня 2010 року Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №3-0003/10 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи заявника у вигляді зайвого часу позбавлення волі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою [PERSON], заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення з мотивів наявності ознак спору між заявником та заінтересованою (або іншою) особою. 24 квітня 2018 року зазначену ухвалу скасовано Апеляційним судом Дніпропетровської області та справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. В судове засідання заявник подав письмову заяву, у якій підтримав свої вимоги відповідно до викладеного у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення. Представник заінтересованої особи в судове засідання подав письмову заяву, у якій просив винести рішення у відповідність до чинного законодавства, послався на те, що Міністерство юстиції України не має ніякою юридичної заінтересованості у даній справі. До матеріалів додано письмові пояснення представника заінтересованої особи аналогічного змісту. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідність до ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: Рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, яке набуло статусу остаточного 06.07.2015 року, було визнано порушення прав скаржника, закріплених п. 1 ст. 5 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно примусової госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього. Зокрема, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V). У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять пять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Крім того, у рішенні зазначено, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У звязку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоровя заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права, відтак, вищезазначені обставини, встановлені ЄСПЛ додаткової перевірки та встановлення не потребують. Крім того, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2018 у справі №201/139/18 (провадження № 3в/201/2/2018) визнано незаконними дії щодо позбавлення [PERSON] свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі. При цьому судом встановлено: «29 липня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення № 3-0003/2010 стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, було призначено амбулаторно-психіатричну експертизу правопорушника [PERSON], проведення якої було доручено Обласній психіатричній лікарні м. Запоріжжя. 29 липня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1720/2010 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стосовно [PERSON] було накладено на останнього стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб, строк відбуття якого вираховувати з 17 години 00 хвилин 29 липня 2010 року, та покладено виконання цієї постанови на Красногвардійський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Згідно пояснень скаржника [PERSON] після винесення вищезазначеної постанови суду, його було доставлено до спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, де він почав відбувати накладене на нього адміністративне стягнення, однак 03 серпня 2010 року його було примусово вивезено співробітниками правоохоронного органу зі спецприймальника для проведення психіатричної експертизи у м. Запоріжжі, чим фактично було свавільно та незаконно змінено місце відбування ним адміністративного арешту. Вищезазначені обставини також підтверджуються копією наявної у матеріалах скарги вимоги від 02.08.2010 року начальника Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на адресу начальника спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, відповідно до якої, він просив дозволу на видачу адмінзаарештованого [PERSON], арештованого за здійснення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, співробітникам Красногвардійського відділу для здійснення амбулаторної судово-психіатричної експертизи [PERSON] у місті Запоріжжі, вул. Оріхівське шосе, буд. № 10а, згідно постанови судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, після проведення якої, [PERSON] буде одразу повернуто до спецприймальника для адмінзаарештованих. Крім цього, 03 серпня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1720/2010 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стосовно [PERSON] було приведено до вимог діючого законодавства постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2010 року у відношенні [PERSON], вважаючи останнього підданим адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, звільнивши від відбування адміністративного арешту. В той же час, як випливає з пояснень скаржника [PERSON] та не спростовано іншими доказами, після звільнення його від відбування арешту у суді, останнього знову незаконно затримали працівники правоохоронного органу та примусово доставили до спецприймальника, де без будь-яких законних підстав скаржник перебував тривалий час, після чого, був випущений на свободу. Таким чином, проаналізувавши та оцінивши вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти незаконного позбавлення [PERSON] свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту [PERSON] зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі, оскільки ці обставини ґрунтуються на повному, всебічному та повному дослідженні наданих суду доказів та поясненнях [PERSON], які не спростовані жодною посадовою особою органу державної влади, в тому числі, представником прокуратури, який у судове засідання без поважних причин не зявився, а отже, скарга [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню» (а.с.39-40). Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цій же справі вирішено: «Вважати у мотивувальній частині постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року вірною датою винесення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи [PERSON] «25 січня 2010 року» (а.с.41). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надаючи оцінку встановленим обставинам, та визначаючись із встановлення факту наявності негативних наслідків для заявника від ухвалення Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська 25 січня 2010 року постанови у справі №3-0003/10 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи заявника у вигляді зайвого часу позбавлення волі, суд виходить з наступного. Відповідно до підпункту «с» п. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Для визначення природи позбавлення свободи у справах про адміністративні правопорушення теж слід звертатися до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( п. п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 33 рішення у справі «Гурепка проти України»). А у рішенні по справі «Лучанінова проти України» (Заява № 16347/02), яке набуло статусу остаточного 09.09.2011, Європейський суд з прав людини вказав на таке: «п.39 Суд зауважує, що заявницю було визнано винною у вчиненні дрібної крадіжки. Відповідно до частини 1 статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення за таке правопорушення передбачалось стягнення у вигляді штрафу або виправних робіт. З огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, Суд вважає, що провадження, про яке йдеться, є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці Тростянецьким районним судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру». Отже встановлення наслідків зайвого часу позбавлення волі заявника у справі про адміністративне правопорушення має проводитись за аналогією із незаконним позбавленням волі у кримінальних провадженнях. Такі наслідки теж неодноразово досліджувалися Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Ливада проти України» від26 червня 2014 року (Заява №21262/06) «п.42 Суд повторює, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи (див. рішення від 23 лютого 2012 року у справі «Крянге проти Румунії» (Creanga v. Romania) [ВП], заява № 29226/03, п. 84). Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 (див. рішення у справі «Мубіланзіла Майєка га Канікі Мітунга проти Бельгії» (Mubilanzila Mayeka and Kaniki Mitunga v. Belgium), заява № 13178/03, n. 96, ECHR 2006-XI з подальшими посиланнями)». Наслідки навіть законного позбавлення свободи, для людини є одним з найбільш несприятливих видів обмеження її потреб природного існування, та це є загальновідомим фактом і визнається судом без необхідності додаткового доказування на підставі ч.3 ст.82 ЦПК України. Як на один з аспектів цієї несприятливості, зокрема, вказується Європейським судом з прав людини, наприклад, у справі «Вінтман проти України» від 23.01.2015 (Заява № 28403/05) «77. У той же час очевидним є той факт, що тримання особи під вартою за своєю природою призводить до обмеження її приватного та сімейного життя (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х, та ухвалу щодо прийнятності у справі «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява № 47095/99, ECHR 2001-XI (витяги))». В даному ж випадку є доведеним факт позбавлення свободи заявника у незаконний спосіб. З огляду на викладене, наявні усі підстави для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення у даній справі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст.141 ЦПК України, вважає за можливе віднести їх на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved