Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі за текстом - відповідач 1), Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі за текстом - відповідач 2), про зняття арешту з майна. В обгрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншу 1/2 частину квартири позивач отримав як спадщину після смерті баби [PERSON] , яка померла [INFO] . З метою оформлення права на спадщину, позивач звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки на частину квартири, яка належала його батьку, постановою державного виконавця від 04.12.2000 року було накладено арешт. Позивач встановив, що 12.07.2000 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено вирок, яким [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) і засуджено до покарання у виді одного року позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Оскільки вирок в частині конфіскації майна не був виконаний, а виконавче провадження закрито, підстави для накладення арешту на квартиру відпали, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач 1 та відповідач 2 відзиви у встановлений строк не подали, явку своїх представників у судові засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 280 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1,2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17.02.1998 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 17). 12.07.2000 року Ватутінським районним судом м. Києва було ухвалено Вирок відносно [PERSON] , якого було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) та призначено покарання у виді одного року позбавлення волі з конфіскацією усього майна (а.с. 16). 04.12.2000 року на виконання Вироку Ватутінського районного суду м. Києва постановою державного виконавця було накладено арешт на 1/2 частини квартири, що належала [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження вказаного майна (а.с. 15). 07.05.2015 року позивач став власником 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Кравченко О.О. (а.с. 8). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.09.2020 року (а.с. 10). 03.11.2017 року відповідачем 1 позивачу було надано відповідь (лист № 52206), що станом на 03.11.2017 року виконавчих документів про стягнення з [PERSON] на виконанні у відділі не перебувало і не перебуває. Надати більш детальну інформацію та вжити будь-які дії не виявляється можливим, оскільки реєстр ЄДР «ВП-Виконавець» почав діяти в повній мірі з 2007 року, а строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки. Після проходження вищезазначеного строку виконавчі провадження вилучаються для знищення (а.с. 13). 22.11.2018 року позивачу було відмовлено в оформленні права на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , у зв`язку з наявністю заборони на відчуження майна, відомості про яку внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 1436096, на підставі постанови державного виконавця від 04.12.2000 року, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.11.2018 року (а.с. 12). Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Велика Палата Верховного Суду у справі № 2-3392/11 (Постанова від 24.04.2019 року) дійшла висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Суд встановив, що Вироком Ватутінського районного суду м. Києва [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року), а саме у таємному викраденні індивідуального майна громадян, що завдало значної шкоди потерпілому, повторно, та було призначено додаткове покарання у виді конфіскації усього майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України (2001 року) закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто, поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі, на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Частина 3 статті 185 Кримінального кодексу України, якою встановлено злочинність діяння, вчиненого [PERSON] (за ознакою значної шкоди потерпілому), не передбачає покарання у виді конфіскації майна, відтак, суд бере до уваги наявність підстав для застосування зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі та скасування арешту, який було накладено на квартиру з метою виконання вироку в частині конфіскації майна. Виходячи з обставин справи, а також досліджених доказів, суд не вбачає наявність спору між позивачем та співвідповідачами про право власності на спірне майно. Проте, існування заборони на відчуження квартири, що обумовлена накладенням арешту з метою виконання вироку в частині конфіскації майна, яку неможливо виконати, фактично позбавляє позивача належним чином реалізувати своє право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а також беручи до уваги зміст позовної вимоги та належного відповідача за цією вимогою, судовий збір підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved