Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 23.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального органу Татаріною О.В. за реєстраційним номером № 1054; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , запис про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11727525; поновити запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 30004/2013/8Т, відповідно до умов якого остання отримала від позивача 5 400 000 грн., що еквівалентно 647 000 доларів США на дату укладення договору. У січні 2015 року відповідач перестала виконувати умови договору щодо повернення позики. У зв`язку з цим, позивач спочатку 11.03.2015 року, у межах досудового вирішення спору, попередив відповідача про стягнення боргу. Згодом, позивач подав відповідний позов до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року у справі № 761/19282/15-ц, яке постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 року залишено без змін, стягнуто заборгованість за договором позики зі [PERSON] на користь [PERSON] .На виконання рішення Шевченківським районним судом м. Києва було видано позивачу виконавчий лист від 09.09.2020 року у справі № 761/19282/15-ц, згодом 18.09.2020 року відкрито виконавче провадження № ВП 63086057 та накладено арешт майна боржника. Після ознайомлення з матеріалами виконавчого впровадження, в тому числі з довідкою з Державного Реєстру речових прав від 07.10.2020 р., позивачу стало відомо, що відповідач 1 [PERSON] не має у власності грошових коштів, об`єктів нерухомості. Є лише корпоративні права у ТОВ «Лаккет», які нічого не варті, статутний капітал цього товариства складає 12 000 грн. Також позивачем було встановлено, що відповідач 1 продовжує користуватись нерухомим майном, а саме квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] , яка на час подання позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва перебувала у її власності та була відчужена на підставі договору дарування від 23.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В. за реєстраційним номером 1054 її матері - [PERSON] . Тому, позивач вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином - відповідач 2 - [PERSON] на час укладення договору проживала одна у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] , де і проживає зараз; вона не потребувала подарованої додаткової житлової площі і ніколи її не використовувала. Договір дарування було укладено з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки відповідач 2 [PERSON] , діючи в інтересах відповідача 1 [PERSON] , 18.08.2016 року (менше ніж через рік) здійснила відчуження даної квартири за договором дарування її онуку - [PERSON] - сину відповідача 1 - [PERSON] , який проживає разом зі своєю матір`ю - відповідачем 1. Укладення спірного договору дарування відповідачем 1 зі своїм родичем першого ступеня споріднення відповідачем 2 відбулося виключно з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням. Як наслідок визнання договору недійсним позивач просить скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості, квартиру [ADDRESS] , а саме про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11727525; поновити запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позивачем неодноразово змінювались позовні вимоги (т. 1 а.с. 102-103, 137-140). В останній заяві про зміну предмету позову позивач просила: -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 23.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В. за реєстраційним номером 1054; -скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О.В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 25530273, проведений на підставі вказаного договору; -скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 11730432 від 23.10.2015 року; -скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О.В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 31034560 від 21.08.2016 року; -скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 16010581 від 18.08.2016 року; -відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру [PERSON] -поновити запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт житлової нерухомості на спірну квартиру в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 01.12.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12 лютого 2021 року (т. 1 а.с. 36). Ухвалою суду від 26.01.2021 р. заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] (т. 1 а.с. 38-39, 52), яка постановою Київського апеляційного суду від 1 червня 2021 року скасована та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (матеріали контрольного провадження). 5 лютого 2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (т. 1 а.с. 56-59), відповідно до якої інформація про укладення договору дарування була відображена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме ще 23 жовтня 2015 року, у зв`язку з чим позивач мав та повинен був знати про укладення вказаного правочину та звернутись до суду з відповідним позовом в межах трирічного строку з часу його укладення. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2020 року, поза межами строку позовної давності, даних про поважність причин пропуску суду не надано, що є підставою для відмови у задоволення позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Також, 5 лютого 2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позов (т. 1 а.с. 67-82), відповідно до якого оспорюваний договір дарування квартири не є фраудаторним правочином, тобто правочином, який спрямований на ухилення від виконання зобов`язань перед кредитором. Зокрема, у відповідача [PERSON] наявне майно - заробітна плата та пенсія, корпоративні права ТОВ «Лаккет», за рахунок яких може здійснюватись та здійснюється погашення боргу за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. Отже, вказане свідчить про відсутність підстав для визнання договору дарування фраудаторним правочином, оскільки відсутній умисел від виконання зобов`язання за рішенням суду, а наявна воля щодо розпорядження майном, яке належало відповідачу на праві власності. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав щодо ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, оскільки скасування такого запису не призведе до поновлення його прав. У позовній заяві, серед іншого, позивач просить суд поновити запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості, квартиру, яка складається із 2 загальною площею 54,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] . Проте, остання позивача не наділяла відповідними повноваженнями звертатись з позовними вимогами в її інтересах. 11 лютого 2021 року представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив (т. 1 а.с. 108-110), відповідно до якої відповідач все ж таки уклала фраудаторний правочин - договір дарування квартири, оскільки її умисел від виконання судового рішення проявляється в тому, що отримані доходи (заробітна плата та пенсія) є занадто малими для виконання судового рішення і тому зі урахуванням стягнення на них судове рішення буде виконуватись досить тривалий час (за підрахунками позивача майже 354 роки). ТОВ «Лаккет» не володіє жодним майном, є неприбутковим, а частка відповідача у ньому теж замала, що свідчить про неможливість виконання рішення суду. Укладення оспорюваного договору дарування є фраудаторним правочином, оскільки відчуження квартири відбулось на користь іншої особи в період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед позивачем, внаслідок чого відповідач стала неплатоспроможною. Вважає, що позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права і позов пред`явлений від позивача, а не в інтересах відповідача [PERSON] 19 лютого 2021 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив позивача (т. 1 а.с. 125-127), відповідно до яких частка відповідача у статутному капіталі не обмежена розміром статутного капіталу, а її заява про відстрочення виконання рішення суду свідчить лише про тимчасові труднощі щодо отримання прибутку, пов`язані з епідемією COVID-19. Оспорюваний договір дарування квартири не є фраудаторним правочином, оскільки відсутня одна з його обов`язкових ознак - відсутність у відповідача [PERSON] іншого майна, за рахунок якого може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Крім того, відповідач [PERSON] сприяла приватному виконавцю у здійсненні виконавчих дій, повідомляючи про наявність в неї майна, за рахунок якого може бути погашена заборгованість, стягнута за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. 29 березня 2021 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог та залучення співвідповідача у справі - [PERSON] (т. 1 а.с. 137-141), які судом прийняті до розгляду та ухвалою суду від 2 квітня 2021 року залучено [PERSON] в якості співвідповідача у справі (т. 1 а.с. 150а). 29 квітня 2021 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду на 29 червня 2021 року (т. 1 а.с. 164). 9.06.2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано заперечення на заяву про зміну предмету позову та клопотання позивача про залучення співвідповідача (т. 1 а.с. 203-205). За заявою представника позивача [PERSON] від 2 червня 2021 року ухвалою суду від 7 червня 2021 року забезпечено позов та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] (т. 1 а.с. 165-170, 174-175), яка постановою Київського апеляційного суду від 6 жовтня 2021 року залишена без змін (матеріали контрольного провадження). Ухвалою суду від 22 червня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено (т. 1 а.с. 181-183, 220-223). 27 серпня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення (т. 1 а.с. 239-240), відповідно до яких оспорюваний договір дарування є фраудатроним правочином, строк позовної давності позивачем не пропущено. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] підтримали позовні вимоги. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася з невідомих суду причин. Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О.В. не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність (т. 1 а.с. 159). Заслухавши пояснення представників позивача [PERSON] , [PERSON] , представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що 23.10.2015 р. між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] (обдаровуваний), з другої сторони, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру [ADDRESS] . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1054. Згодом, відповідач 2 [PERSON] 18.08.2016 року здійснила відчуження даної квартири за договором дарування її онуку - [PERSON] (т. 1 а.с. 43). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів перевірено дотримання зазначених вимог та встановлено, що зміст та форма договору дарування квартири відповідають зазначеним вимогам цивільного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Позивач [PERSON] , висуваючи вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири, свої вимоги обґрунтовує статтями 203, 215, 234 ЦК України, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц, від 24.07.2019 р. у справі № 405/1820/17, та стверджує, що вказаний договір є фраудаторним, оскільки [PERSON] відчужила майно 23.10.2015 р. після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості (07.07.2015 р.); майно відчужено на підставі безоплатного договору дарування; майно відчужено на користь близького родича; після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості. За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказані висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц. Надані суду документи свідчать про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 р., у справі № 761/19282/15-ц стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] 15 541 914,65 грн., оскільки [PERSON] не виконала у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 28.02.2013 р. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд дійшов висновку, що надані суду [PERSON] докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача [PERSON] на вчинення фіктивного (фраудаторного) правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань, а посилання позивача, що договір дарування квартири був укладений виключно у зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості є безпідставними, виходячи з такого. Так, обов`язковими елементами фраудаторного правочину відповідно до правових позицій Верховного Суду, висловлених у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, є: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Судом встановлено, що [PERSON] відчужила майно - квартиру [ADDRESS] , 23.10.2015 р., тобто після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості (07.07.2015 р. (т. 1 а.с. 15-17). Вказана квартира відчужена на підставі безоплатного договору дарування і на користь близького родича, своєї матері - [PERSON] . Водночас, судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача було відсутнє, оскільки відповідне рішення Шевченківського районного суду м. Києва було ухвалене лише від 16 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 9-10). З даних з Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/54518663 вбачається, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі № 761/19282/15-ц Шевченківським районним судом м. Києва було оприлюднено 24.12.2015 р., тобто після укладення договору дарування квартири. Даних щодо отримання відповідачем [PERSON] ухвали про відкриття провадження у справі Шевченківським районним судом м. Києва, судових повісток про виклик до суду у справі № 761/19282/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] суду не надано. Надане суду позивачем повідомлення [PERSON] від 11.03.2015 р. про порушення умов договору (т. 1 а.с. 14) не містить доказів його вручення [PERSON] . Інших доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування [PERSON] знала про пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості матеріали справи не містить. Тому, суд відхиляє доводи позивача, що договір дарування квартири [PERSON] був умисно укладений після пред`явлення позову до неї [PERSON] про стягнення заборгованості з метою ухилення від виконання судового рішення , у зв`язку з відсутністю достатнього доказового підтвердження. Доводи [PERSON] , що після відчуження спірного майна відсутнє інше майно у відповідача [PERSON] , за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості, спростовуються матеріалами справи. Так, надані суду документи свідчать про те, що [PERSON] є учасником ТОВ «Лаккет» і володіє 100% частки у статутному капіталі зазначеного товариства (т. 1 а.с. 97). Посилання представників позивача, що вказане товариство є неприбутковим, а тому вартість частки є невисокою, не підтверджується доказами, а тому не беруться судом до уваги. При цьому, суд враховує, що [PERSON] має щомісячний дохід у вигляді заробітної плати та пенсії та здійснює щомісячні відрахування в межах виконавчого провадження (т. 1 а.с. 98-99). Враховуючи, що [PERSON] не доведено, а судом не встановлено наявність умислу на укладення договору дарування квартири з метою ухилення від виконання зобов`язань, враховуючи наявність іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним як фраудаторного правочину. У зв`язку з наведеним позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 23.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В. за реєстраційним номером 1054, задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 р. у в справі № 754/5841/17 зазначено, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Верховного Суду від 27.01.2020 р. у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Що стосується інших вимог позивача, то вони задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, про відмову у задоволенні якої дійшов суд. Крім того, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 р., статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020 р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020 р. такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачав. Позовні вимоги [PERSON] не відповідають зазначеним вимогам, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За положеннями ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] , що позивачем пропущено строк позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний договір дарування було укладено 23.10.2015 р. з внесенням відповідної інформації до Державного реєстру речових прав на нерухоме мано. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач під час розгляду справи № 761/19282/15-ц про стягнення боргу за договором позики неодноразово звертався із заявами про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно [PERSON] (т. 1 а.с. 66-75). У вказаних заявах позивач зазначав, що існує ризик відчуження майна [PERSON] та до заяв про забезпечення позову позивач долучав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З урахуванням того, що під час розгляду справи № 761/19282/15-ц про стягнення боргу за договором позики, позивач наголошував про ризики відчуження відповідачем власного майна, то суд дійшов висновку, що він міг проявити належну обачність щодо захисту своїх інтересів, як кредитора та мав достатньо інструментів для запобігання відчуженню майна. Зокрема, як вже було зазначено позивач неодноразово просив арештувати майно відповідача та надавав докази майнового стану відповідача. Позивач не був обмежений у праві дізнатись про перехід права власності на квартиру з відкритих джерел. Оскільки цивільне законодавство пов`язує початок перебігу позовної давності з моментом коли особа могла довідатись про порушення своїх прав, суд вважає, що перебіг позовної давності варто відраховувати саме від 23.10.2015 року, тобто з часу укладення оспорюваного договору дарування. Оскільки позивач звернувся до суду в листопаді 2020 року, то ним пропущений строк позовної давності. Водночас, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог по суті, то підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності немає, оскільки це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до п. 10 постанови Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 12.06.2009 р., заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на вказані норми, суд при ухваленні рішення щодо повної відмови у задоволенні позову вправі скасовувати вжиті заходи забезпечення позову Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про скасування заходів забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали суду Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/50206/20-цвід 07.06.2021року, а саме арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] , оскільки потреба в забезпеченні позову відпала та змінились обставини, що зумовили його застосування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed