Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

у лютому 2019 року позивач звернувся до суду зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 23.11.2018 між ним та відповідачем було укладено договір про надання послуг № 02033, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати послуги з пошуку транспортного засобу, а саме, автомобіля марки Chevrolet Aveo, 2016 року випуску, що стане предметом договору лізингу або власністю замовника. З оголошення він дізнався про продаж такого автомобіля за 260 000 грн. та в офісі в м. Полтава уклав договір, на виконання якого сплатив рахунок на суму 26 000 грн. Однак після цього жодних дій відповідача щодо виконання договору не відбулося, жодного акту наданих послуг він не отримав та не підписав. 04.12.2018 він надіслав відповідачу претензію з метою досудового врегулювання спору, однак відповіді не отримав. Позивач стверджує, що у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором він почуває себе ошуканим, у нього погіршився сон та стан здоров'я, у сім'ї виникають сварки, а тому оцінює моральну шкоду в 10000 грн. Щодо витрат на правову допомогу, то на етапі подання позовної заяви до суду першої інстанції, вона практично ще триває, однак попередньо ця сума складає 8 000 грн. Також ним сплачено 1536,80 грн. судового збору. У зв'язку з викладеним, позивач просить: визнати недійсним договір про надання послуг № 02033 від 23.11.2018 року, укладений між ним та ТОВ «Укртехторг»; стягнути з ТОВ «Укртехторг» на його користь безпідставно здобуте майно, а саме, грошові кошти в сумі 26 000,00 грн., моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. та усі понесені судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу). У судове засідання учасники справи не з'явилися, позивач направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.56,57 ). Відповідач причини неявки не повідомив, про розгляд справи повідомлений через оголошення на офіційному веб сайті суду (а.с. 51) та також повідомлявся за місцезнаходженням юридичної особи (а.с.43,54,55), однак судові повістки повернулися «за закінченням терміну зберігання» , третя особа подала заяву про розгляд справи без участі представника ГУ Держпродспоживслужби в Полтавській області, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду (а.с. 40). Виходячи з викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи та дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що 23.11.2018 між [PERSON] (змовником) та ТОВ «Укртех торг» (виконавець) укладено договір про надання послуг № 02033 (а.с. 12-15), за умовами якого виконавець зобов'язався надати послуги, пов'язані із здійснення пошуку транспортного засобу, що стане предметом лізингу за договором фінансового лізингу або власністю замовника. Пошук здійснюється за наступними характеристиками: Chevrolet Aveo, об'єм двигуна - 1,5, трансмісія - 5 мех., комплектація LT. Колір - мокрий асфальт, 2016 р.в., вартістю 260 000,00 грн. (пункт 1 Договору). Згідно з пунктом 3 договору виконавець зобов'язаний здійснити пошук автомобіля за характеристиками у чіткій відповідності до п. 1 договору. За пунктом 5 договору виконавець надає послугу особисто. За попереднім погодженням замовника виконавець може доручити виконання послуги, обмовленої умовами договору, третій особі. Виконавець та третя особа солідарно відповідають за належне та своєчасне надання послуги. При заміні виконавця до нього переходять усі права та обов'язки за цим договором. Відповідно до пункту 6 договору за надання зазначених послуг довіритель сплачує повіреному плату в розмірі 26000,00 грн. оплата здійснюється протягом 5-ти днів з дня підписання цього договору на розрахунковий рахунок виконавця. За вимогами п.п. 10, 11 договору - виконавець зобов'язаний вчинити дії відповідно до змісту послуг, враховуючи додаткові і письмові вказівки замовника щодо предмету надання послуг, вимог чинного законодавства і даного договору. Виконавець зобов'язаний надати повну, своєчасну та достовірну інформацію щодо предмету надання послуг, отриманого результату. У випадку прострочення надання послуги без поважних причин - повернути замовнику сплачену останнім грошову суму. Виконавець зобов'язаний складати та надавати на підпис замовнику акти наданих послуг, своєчасно розглядати всі претензії замовника, надавати обґрунтовані заперечення на претензії замовника або своєчасно усувати недоліки у послузі. Замовник зобов'язаний прийняти належне виконання послуг, здійснити оплату послуг у відповідності до умов договору. Як убачається з квитанції № N1AMB57211 від 23.11.2018, [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Укртех торг» 26000,00 грн. (а.с. 16). У подальшому, 17.01.2018, [PERSON] направив на адресу ТОВ «Укртех торг» лист-вимогу про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна, мотивований тим, що після сплати ним платежу ніяких дій щодо виконання договору з боку ТОВ «Укртех торг» не відбулося (а.с. 17-19). Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч. 1 ст. 1002, ч.1 ст. 1003 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору. Згідно з ч. 2 ст. 1008 ЦК України, довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Відповідно ч. 1 ст. 1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. З урахуванням викладених вище норм матеріального права, та умов договору, суд уважає, що умови укладеного сторонами договору є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Крім того, не обґрунтовано визначений розмір винагороди повіреного в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, критерії та розрахунок, за яким її було визначено. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Згідно з чч. 2, 3, 4, 6-8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Сам по собі факт підписання договору не може бути підставою для висновку про справедливість умов договору та їх відповідність вимогам чинного законодавства. Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати за договором у розмірі 26000,00 гривень. Водночас суд відмовляє позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, виходячи з такого. Так, суд вважає, що при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди до спірних правовідносин слід застосовувати положення ч.1 ст.1167 ЦК України та ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, відповідно до п.5 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до Закону. Однак позивачем не представлено і в судовому засіданні не здобуто доказів завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок недоліків продукції. Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Разом з тим, позивачем не надано, а в судовому засіданні не здобуто, належних доказів того, що неправомірними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір за дві позовні вимоги в розмірі 1536,80 грн та понесені ним та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. (а.с. 20-28). На підставі викладеного,

Outcome: partial