overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.05.2018 р. по вищезазначеній справа було відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Позивач в своїй позовній заяві зазначила, що 07.08.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 07.08.2016 року, [NUMBER], актовий запис № 1860, видане Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 11.03.2017 року, [NUMBER], актовий запис № 750, видане Подільським районним у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з серпня 2017 року, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, позивач просила розірвати шлюб. До початку судового засідання, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу та проти примирення категорично заперечує. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що позов визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та ухвалення рішення у судовому засіданні не заперечує, наполягає на розірванні шлюбу та проти примирення категорично заперечує. Спору про поділ майна та визначення проживання дитини не має. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Зазначила, що 22.06.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER], актовий запис № 33, видане повторно 27.07.2017 року, Черняхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 15.01.2015 року, серія [NUMBER], актовий запис № 82, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, втрата довіри та поваги один до одного. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з серпня 2017 року, в них немає спільних інтересів, під час спільного проживання у них через різницю в поглядах на життя почали виникати непорозуміння та конфлікти, що привели до напружених стосунків. До початку судового засідання, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вона зазначила, що підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити в повному обсязі. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що позов визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та ухвалення рішення у судовому засіданні не заперечує. Спору про поділ майна та визначення місця проживання дитини не має. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] подав до суду заяву, якою просив скасувати рішення Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2006 року про визнання [PERSON], [INFO] недієздатним, встановлення над ним опіки, та поновити його дієздатність. В судовому засіданні [PERSON] свою заяву підтримав повністю. Представник лікарського закладу- ООПЛ № 2 [PERSON] не заперечував проти задоволення заяви, вважав, що в теперішній час дійсно дієздатність [PERSON] не викликає сумнівів, і тому не має перешкод у її поновленні судом. Представник заінтересованої особи - Орган опіки та піклування Лиманської районної державної адміністрації Одеської області сповіщений про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника, представника лікарського закладу, колегія суддів встановила наступні обставини: Рішенням Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2006 року № 2о-232/2006 (суддя Смаглій М.В.) визнано недієздатним [PERSON], [INFO], встановлено над ним опіку. Згідно висновку судово- психіатричних експертів № 371 КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» від 19.09.2018 року на теперішній час ступіно виразності когнітивних та емоційно- вольових порушень у [PERSON] достатньо компенсовані, що дозволяє йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом [PERSON], [INFO] здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таки чином, дієздатність [PERSON] визнана судово- психіатричними експертами лікарями. В судовому засіданні [PERSON] не викликав у колегії суддів сумнівів у своїй дієздатності, оскільки він в повній мірі відповідав суду на поставлені запитання, його відповіді були адекватними, повними та зрозумілими. Жодних істотних обставин, які б вказували на наявність неадекватної поведінки [PERSON] представником лікарського закладу суду у судовому засіданні не повідомлено. При таких обставинах існують всі підстави для поновлення дієздатності [PERSON], та скасування над ним встановленої опіки. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] та [PERSON] (Заявники) звернулись до суду із спільною заявою, де просять суд розірвати шлюб між ними, посилаючись на те, що спільне життя у них не склалось, фактичні шлюбні відносини вони не підтримують тривалий час, проживають окремо, у них різні погляди на шлюб та сім»ю. В даний час сім»я сторін розпалась остаточно, спільних інтересів не мають. Спору щодо місця проживання дітей та їх утримання на даний час немає. Ухвалою Шевченківського районного суду від 19 березня 2018 року у цій справі було відкрито провадження та справу було призначено для розгляду по суті за участю сторін. У судове засідання сторони не з'явились, проте через канцелярію суду подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, вимоги підтримали, просили задовольнити. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає спільну заяву подружжя такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19 червня 2010 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис №197 від 19 червня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Від шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами існує формально, вони проживають окремо тривалий час та не підтримують сімейні стосунки, сім'я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, а тому заяву можливо задовольнити і шлюб потрібно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із заявою про визнання недієздатною [PERSON], [INFO], яка є донькою та сестрою заявників, а також встановлення над нею опіки та призначення опікуна. На обгрунтуванння заяви посилаються на ті обставини, що [PERSON] має хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і потребує постійного догляду та опіки. У судовому засіданні заявники та представник органу опіки та піклування заяву підтримали та просили задовольнити. Суд, заслухавши заявників та заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, вважає необхідним заяву задовольнити, виходячи з наступного. Згідно з довідкою (а.с.6) [PERSON], [INFO], є інвалідом І групи з дитинства. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7), [PERSON] є матір'ю [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] є рідним братом [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Заявники проживають разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно висновку судово-психіатричної експертизи № 287 від 24 квітня 2018 року, [PERSON]страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді помірної розумової відсталості і за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і потребує встановлення над нею опіки (а.с. 22-23). Згідно з поданням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23 квітня 2018 року у разі визнання [PERSON] недієздатною, вважають за доцільне призначити над нею опіку та опікунами призначити матір [PERSON] та брата [PERSON], які зареєстровані за адресою :[ADDRESS]. Відповідно до ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] страждає психічним захворюванням та за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій і керувати ними, суд має всі правові підстави для визнання її недієздатною. За правилами ч. 1 ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Ураховуючи вищенаведене, а також те, що [PERSON] за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд вважає, що її слід визнати недієздатною та призначити її опікунами [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за поданням органу опіки та піклування. Частиною 6 статті 300 ЦПК України передбачено, що строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною не може перевищувати двох років. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

У лютому 2018 року акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 10.07.2014 року відповідач уклав з позивачем договір б/н від 10.07.2014 року, згідно з яким отримав кредит у розмірі 5 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Посилається на те, що станом на 04.02.2018 р. виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 13?973,56 грн, яка складається з: 4?897,85 грн - заборгованості за тілом кредиту, 3 301,66 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 4?632,45 грн - заборгованості за пенею; 500 грн - штраф (фіксована частина) та 641,60 грн - штраф (процентна складова). Зважаючи на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 13?973,56 грн за кредитним договором б/н від 10.07.2014 року та судові витрати у розмірі 1762 гривні. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.07.2018 року позов було задоволено, з відповідача було стягнуто заборгованість у розмірі 13?973,56 грн та судовий збір. Відповідач звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.07.2018 року. В обгрунтування заяви відповідач зазначив, що він був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні, оскільки він є інвалідом І групи, потребує постійного догляду і в день засідання не міг скористатися сторонньою допомогою, щоб його доставили до суду. Відтак, він не зміг надати суду докази та заперечення проти позову. Посилаючись на обставини, які є підставою для перегляду, відповідач заявив про сплив позовної давності, а також про надмірність сум пені і штрафів, застосованих позивачем під час нарахування заборгованості, у зв`язку з чим, просив скасувати заочне рішення суду та призначити справу до розгляду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.11.2020 року заочне рішення було скасовано, справу призначено до судового розгляду. Відповідач на призначені судові засідання 07.12.2020 р. та 29.01.2021 р. повторно не з`явився, повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідач правом на участь в судових засіданнях не скористався, за таких обставин,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

У лютому 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 31.08.2016 року. Під час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час діти мешкають з позивачкою, та знаходяться на її утриманні. Відповідач добровільно участі у матеріальному забезпеченні дітей не приймає. Всі вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Суду позивач надала заяву, відповідно до якої просила стягнути з відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу). Відповідач [PERSON] надав суду заяву, відповідно до якого проти стягнення з нього аліментів на утримання його двох малолітніх дітей не заперечував. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідності їх задоволення, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.08.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. ( а.с. 5) Під час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с. 6, 7) Малолітні діти постійно мешкає разом з матірю та знаходяться на її утриманні. ( а.с. 8) Відповідно до ст. ст.180, 181 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні батьків від цього обовязку кошти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду. Відповідно ст.183 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, які будуть стягуватися на неповнолітню дитину з її батьків, визначається у частці від заробітку (доходу) платника аліментів і за жодних обставин не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач від утримання своїх дітей ухиляється, про що вказала у позовній заяві позивачка, та що не було спростовано відповідачем. Таким чином, позов [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх спільних малолітніх дітей повністю відповідає вимогам закону, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У лютому 2018 року до Лугинського районного суду Житомирської області з позовом про розірвання шлюбу звернулася [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що між нею та [PERSON] 21 листопада 2014 року був укладений шлюб. Від шлюбу у сторін є дитина - [PERSON], [INFO]. Також зазначила, що подружнє життя з відповідачем не склалося, оскільки в них діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. У зв'язку з цим просить позов задовольнити і шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Судові витрати понесені нею просить стягувати із відповідача. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі обґрунтовуючи його обставинами викладеними в позовній заяві, просила його задовольнити. Також, просила суд не надавати строку для примирення. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав. Просив позов задовольнити та розірвати шлюб. Також, просив суд не надавати строку для примирення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Судом встановлено, що між сторонами 21 листопада 2014 року був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лугинського районного управління юстиції у Житомирській області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 28 від 21.11.2014 року. Від шлюбу у сторін є малолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, вони не проживають однією сім'єю, зникло взаєморозуміння, стали частими сварки. За таких обставин справи, оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому подальше спільне життя подружжя буде суперечити їх інтересам. Статтею 113 СК України встановлено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що до реєстрації шлюбу у позивача було прізвище «[PERSON]», яке вона змінила на «[PERSON]» у зв'язку з одруженням з відповідачем. Право відновити дошлюбне прізвище «[PERSON]» позивачеві гарантує держава. Отже, вимога позивача про відновлення її дошлюбного прізвища підлягає задоволенню. Крім того,

Outcome: approved