Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

У лютому 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів, в якому просила визнати недостовірною наступну інформацію, поширену [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини а саме що: вона вивезла сина [PERSON] за кордон без згоди [PERSON] ; що вона наносила тілесні ушкодження Малолітній дитині, оскільки не знає німецької мови; що вона викрала сина [PERSON] зі школи; що син [PERSON] проходив курси лікування; що, квартира в смт. Козині, не є службовою, і питання про реєстрацію в ній [PERSON] , не є проблемою; відомості висновків психологів Інституту психології імені Костюка Г.С. НАПН України від 14 лютого 2020 року, 19 лютого 2020 року, за результатами психологічного налізу практичним психологом [PERSON] . Також просила зобов`язати [PERSON] у десятиденний строк після набрання рішенням законної сили спростувати вищевказану недостовірну інформацію шляхом подання Служби у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, власноручно підписаного письмового листа чи заяви, що інформація - є недостовірною. Зобов`язати Обухівську районна державна адміністрація Київської області, як органу опіки та піклування протягом 3-х днів з дня набрання законної сили рішення суду спростувати недостовірну інформацію стосовно неї та відкликати Висновок № 60/07-15/3004 від 29 грудня 2020 року, шляхом складення листа під назвою «Спростування», який має містити зокрема наступне речення: «частина інформації, яка була викладена у Висновку № 60/07-15/3004 від 29 грудня 2020 року про визначення місця проживання дитини, не відповідає дійсності і визнана недостовірною відповідно до рішення суду, у зв`язку з чим», рішення суду має додаватися до такого листа. А також стягнути із відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що судовими рішенням в інших справах встановлені обставини, які спростовують таку інформацію, недостовірна інформація стала підставою для прийняття висновку про розв`язання спору між [PERSON] та [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. 26.02.2021 року ухвалою судді прийнято вказану позовну заяву, відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. 20.04.2021 року на адресу суд надійшов відзив від представниці відповідача, в якому представниця просила відмовити у позові в повному обсязі з наступних підстав. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Інформація окреслена у Висновку у повному обсязі підтверджується документами, що на даний час мають юридичну силу. У Висновку навіть здійснено посилання на значну кількість документів, які підтверджують окреслені у ньому факти. Щодо визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь і гідність позивачки, то слід звернути увагу на те, що зазначені фрази вирвані із контексту та процитовані не у повному обсязі, що спотворює їх зміст. Жодна із викладених фраз/інформація, яку намагається визнати недостовірною позивачка, не знайшла свого відображення у Висновку. 22.04.2021 року представниця третьої особи [PERSON] подала до суду пояснення, в яких зазначила, що позов є безпідставним. Зміст висновку підтверджується документами, що містяться у матеріалах відповідної справи, у ньому відсутні посилання на інформацію, яка не підтверджується документами. Претензії [PERSON] до протоколу ґрунтуються на низці фраз, які не зафіксовано у протоколі, а пропонуються у власній редакції позивачка, яка суперечить змісту протоколу засідання комісії. Комісія з питань захисту прав дитини є консультативно-дорадчим органом. Рішення цієї комісії має рекомендаційний характер. Орган опіки та піклування може не погодитись з рішенням комісії з питань захисту прав дитини, якщо воно є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тому не має причинно-наслідкового зв`язку між рішенням вказаної комісії і рішенням органу опіки та піклування викладеним у Висновку. Тому претензії до рішення відповідної комісії, Протокол не обумовлюють автоматично виникнення претензій до того чи іншого висновку органу опіки та піклування. Просила відмовити у позовних вимогах. 09.08.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 17.09.2021 року представницею Обухівської районної державної адміністрації Київської області подано до суду відзив, в якому зазначила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки зміст висновку підтверджується документами, що містяться у матеріалах відповідної справи. У висновку відсутні посилання на інформацію, яка не підтверджується документами. У судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила у повному обсязі. Інші учасники в судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02.08.1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копію свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . 17.07.2019 року рішенням Печерського районного суду м. Києва в справі № 757/22624/19 шлюбі між подружжям [PERSON] - розірвано. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка відповідно од позовних вимог просить визнати недостовірною інформацію поширену [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини а саме що: «вона вивезла сина [PERSON] за кордон без згоди [PERSON] ; що вона наносила тілесні ушкодження Малолітній дитині, оскільки не знає німецької мови; що вона викрала сина [PERSON] зі школи; що син [PERSON] проходив курси лікування; що, квартира в смт. Козині, не є службовою, і питання про реєстрацію в ній [PERSON] , не є проблемою; відомості висновків психологів Інституту психології імені Костюка Г.С. НАПН України від 14 лютого 2020 року, 19 лютого 2020 року, за результатами психологічного налізу практичним психологом [PERSON] ». Дана інформація знайшла своє відображення в протоколі № 14 засідання комісії з питань захисту прав дитини Обухівської райдержадміністрації від 22.12.2020 року. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Вищезазначене викладене у Постанові Верховного Суду від 24.03.2020 року у справі № 522/16047/18-ц. Із витягу з протоколу № 14 засідання комісії з питань захисту прав дитини Обухівської райдержадміністрації від 22.12.2020 року вбачається, що: «Громадянин [PERSON] , батько малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , повідомив членам комісії, що не все, що [PERSON] повідомила членам комісії є правдивою інформацією. По-перше, щодо житла в селищі Козин , дійсно квартира належить підприємства, але [PERSON] є бенефіціарний власник. По-друге, Кіпр не є офшорною зоною. Щодо навчання малолітнього [PERSON] , дитина перебуває на дистанційному навчанні, приїздить на заліки до школи,і тому може проживати де завгодно, це не є порушенням, а навпаки вільним пересуванням. Додатково повідомив, що на комісії з питань захисту прав дитини в місті Кропивницькому не був проти проживання дитини з матір`ю, але після того, як [PERSON] вивезла дитину закордон та влаштувала на навчання це і стало підставою для поновлення питання щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Громадянину [PERSON] вдалось повернути малолітнього [PERSON] на Україну, відповідно до його бажання, оскільки дитина не володіє німецькою мовою та має бажання проживати тут. Зі слів [PERSON] стало відомо, що [PERSON] наносила тілесні ушкодження малолітньому [PERSON] , оскільки не знаючи німецької мови, хлопчик засинав на уроках. Після повернення дитини в Україну, [PERSON] було викрадено озброєними чоловіками зі школи. У зв`язку із цим, органом опіки та піклування міста Кропивницького складно акт про негайне відібрання дитини ввід матері. Також зауважив, що матір не випускала хлопчика із машини тривалістю 13 годин. Тому з малолітнім [PERSON] проведена низка робіт із психологом, курси лікування, і на сьогоднішній день стан дитини покращився. Також зауважив, що квартира в селищі Козин не є службовою, і питання про реєстрацію в ній малолітнього [PERSON] не є проблемою, оскільки [PERSON] є бенефіціаром компанії, яка є власником.» При аналізі вказаної інформації, суд умовно поділяє її дві групи. До першої групи суд відносить інформацію, яка буде аналізуватися судом на предмет недостовірності та одночасного завдання шкоди честі та гідності. І до цієї, першої групи, суд відносить інформацію про завдання дитині матір`ю тілесних ушкоджень та викрадення дитини із подальшим утриманням протягом 13 годи. До другої групи суд відносить всю іншу інформацію, викладену [PERSON] за засіданні комісії органу опіки та піклування, на кшталт - правового статусу житла відповідача, отримання дитиною допомоги психолога, перебування дитини за кордоном та ін. І, надаючи оцінку цій частині інформації, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, який зазначає про обов`язок позивача довести не тільки факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього були порушені його особисті немайнові права, або створені перешкоди особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вказаний елемент є обов`язковим елементом складу юридичного правопорушення. Позивачкою, в свою чергу, не доведено, що вказана інформація завдала шкоди її немайновим інтересам. Судом при оцінці змісту висновку голови Обухівської РДА від 21.01.2021 року встановлено, що вказана інформація, зафіксована в протоколі органу опіки та піклування, не знайшла відображення в висновку. В даний час вказаний висновок поданий в якості письмового доказу до Печерського районного суду м. Києва в цивільній справі про визначення місця проживання дитини - [PERSON]. , де йому буде надана оцінка нарівні із іншими доказами по справі і позивачка не позбавлена можливості наводити свої аргументи щодо вказаного документу. Навіть зазначаючи про викрадення, відповідачем [PERSON] вживається вислів «дитинку викрадено озброєними чоловіками зі школи», без посилання на особу позивачки. Фразу «вивезла дитину за кордон» суд не розцінює як таку, що посягає на гідність та честь позивачки, оскільки містить нейтральний окрас без будь-яких звинувачень в порушення норм закону чи морально-етичних категорій. Суд повертається до оцінки на предмет неправдивої інформації, яка порушує честь та гідність аналізує абзац третій промови [PERSON] на засіданні органу опіки та піклування, зокрема в частині, що стосується нанесення позивачкою тілесних ушкоджень малолітній дитині та викрадення сина [PERSON] зі школи із наступним утриманням дитини в автомобілі протягом 13 годин, і як наслідок надання дитині психологічної допомоги. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] звертався до органів поліції із заявою про викрадення дитини; із заявою до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області із заявою про видачу обмежувального припису в інтересах дитини у зв`язку із вчиненням [PERSON] домашнього насильства щодо сина [PERSON] , в якій зазначав, зокрема про те, що [PERSON] била дитину через те, що він заснув на уроці під час навчання в австрійській школі; 15.01.2020 року викрала дитину (винесла зі школи проти його волі) у супроводі озброєних осіб; утримала сина проти його волі в автомобілі з 12 години 15.01.2020 року до 02 години ночі наступної доби. Після цих подій спеціалісти оглянули дитину та відеозаписи з її участю і виявили у [PERSON] ознаки як психологічного, так і фізичного насильства (високий рівень стресу, переживання). З матеріалів справи також вбачається, що за заявами [PERSON] , [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 188-50 КУпАП, та за ч. 1 ст. 172-2 КУпАП. Вказані постанови скасовані судами апеляційної інстанції. Проте, для суду в конкретній справі має первинне значення не результат розгляду заяв [PERSON] , в яких він висуває певні звинувачення на адресу [PERSON] , а націленість цих дій на перевірку інформації, отриманої, як зазначалося в судовому засіданні його представницею, безпосередньо від дитини - [PERSON] , про нанесення тілесних ушкодження за «засинання на уроці» та за інцидентом у школі, який відбувся за активної участі сторонніх осіб. При цьому висновки психологів, які складені відносно дитини, що містяться в матеріалах справи доводять занепокоєння батька психологічним станом дитини після вищевказаних подій. (а.с. 210, 212, 215-221, 225-241 тому 1). Тобто відповідач [PERSON] відповідно до свого конституційного права, звертався до органів державної влади про порушення прав дитини, і суд, не вбачає в його діях очевидних ознак недобросовісності та націленості на спаплюження репутації позивачки. Зі слів представниці відповідача [PERSON] , останній, зазначаючи будь де інформацію про тілесні ушкодження, отримані сином [PERSON] , завжди посилається на джерело, тобто слова власне самої дитини. При цьому суд наголошує, що обов`язок доведення факту поширення інформації покладається на позивача. Ні позивачка, ні її представник в судовому засіданні не змогли спростувати твердження представника відповідача, що [PERSON] посилався на слова сина [PERSON] , зазначаючи про нанесення тілесних ушкоджень. У судовому засіданні вже під час судового розгляду представником позивачки було заявлено про наявність в їхньому розпорядження аудіозапису засідання комісії органу опіки та піклування, проте останній не був поданий, як доказ, із дотриманням вимог ЦПК України. Витяг із протоколу № 14 від 22.12.2020 року не містить підпису [PERSON] про ознайомлення із його змістом, тому в цій частині суд вважає доводи відповідача неспростовними. Позивачка також не заперечувала факт утримання дитини в транспортному засобі біля навчального закладу, проте надавала іншу правову оцінку, як її право утримувати дитину біля себе як матері. Для [PERSON] така інформація не є недостовірною, він надає їй суб`єктивну правову оцінку через призму ситуації, яка склалась між ним та позивачкою з приводу визначення місця проживання сина [PERSON] . Дії позивачки він оцінює як утримання дитини із залученням озброєних чоловіків. У зв`язку із чим, ним здійснена низка дій, направлених на звернення до компетентних органів із заявами про перевірку законності дій [PERSON] . Тим більше, термін «утримання», який вживався відповідачем [PERSON] , не є синонімічним будь-якому складу кримінального правопорушення, а є суб`єктивним, тобто лише оціночним судженням, після аналізу ним ситуації, яка виникла в школі. Відповідно до статті 277 ЦК 435-15 не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції 475/97-ВР. Відповідно до вищевказаного вислів «утримання» по суті є критичною оцінкою певного факту. В пункті 16 Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 v008p710-03 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Тобто факт нанесення тілесних ушкоджень дитині відповідач [PERSON] намагався перевірити відповідно до вказаної норми, у зв`язку із чим, суд не вважає цей вислів як намір розповсюдити недостовірну інформацію, що порочить честь та гідність позивачки. Відповідно до ч. 17 абз. 3 Постанови Пленуму, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Отже, інформація, яка повідомлена відповідачем [PERSON] під час засідання органу опіки та піклування матиме наслідком також її перевірку під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у позовних вимогах щодо визнання недостовірною та такою, що порочить честь та гідність [PERSON] інформації, викладеної під час засідання органу опіки та піклування. У зв`язку із тим, що суд відмовляє у первісних вимогах позивачки, а вимоги щодо зобов`язання вчинити певні дії є похідними від них, то суд проходить до висновку про відмову у позові в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed