Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, уточнивши який, мотивувала його тим, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], вона була прописана і фактично проживала в будинку [ADDRESS] як член сім'ї разом з матір'ю [PERSON]- [PERSON] (остання є власницею його більшої частини). У листопаді 2014 року шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано в судовому порядку. До цього, вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 04 листопада 2014 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину відносно неї як потерпілої та його засуджено по ст. 125 ч. 1 КК України до покарання у виді громадських робіт. Проте, [PERSON] продовжував виганяти її з будинку із застосуванням фізичної сили і заборонив повертатися до нього, змінивши замки на дверях до коридору будинку та зачинивши хвірточки. Такі дії [PERSON] по її недопуску до будинку і господарських споруд повністю підтримує співвідповідачка по справі [PERSON] Зазначає, що вона як колишня невістка власниці будинку [PERSON] на підставі ст. 156 ЖК УРСР має право користуватися вищевказаним житлом; спільно вести з відповідачами домашнє господарство вона не претендує. Оскільки позивачка іншого житла не має, раніше в період шлюбу з [PERSON] разом із ним користувалася спальнею № 1-3, а тому зазначає, що вона має право користуватися цією частиною житла і надалі вже одноособово, замикаючи цю кімнату на ключ з метою уникнення можливого повторного застосування насильства по відношенню до неї з боку [PERSON], користуючись при цьому спільно ванною кімнатою та кухнею у зазначеному вище житловому будинку. Просила суд зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у встановленні замку на вхідних дверях до спальної кімнати під номером 1-3, площею 11,2 кв.м з подальшим одноосібним користуванням даною кімнатою, та у спільному із відповідачами користуванні ванною кімнатою та кухнею в будинку за адресою [ADDRESS], а також зобов'язати відповідачів надати їй один екземпляр ключа від вхідних дверей із коридору до прихожої кімнати під номером 1-1, площею 15,5 кв.м. У судовому засіданні позивачка підтримала подані нею уточнені позовні вимоги в повному обсязі та суду пояснила про те, що 22 вересня 2014 року відповідач [PERSON] вчинив сварку, вхопивши її за одяг та почав давити їй шию, завдавши їй у такий спосіб фізичного болю та синці на обличчі та тулубі. Підставою до таких дій було те, що [PERSON] бажав, щоб вона припинила свою реєстрацію у вищевказаному будинку, і фактично виселилася з нього. Після цього, 27 вересня 2014 року, коли вона перебувала у дворі будинку по [ADDRESS], і займалася господарськими справами, вказаний відповідач виганяв її з двору. У жовтні 2014 року з метою недопущення продовження господарювати нею у дворі вказаного будинку (в господарстві вона вигодовувала домашню птицю), відповідач закрив дві хвірточки (одну - вхідну з вулиці, іншу - зі сторони городу), встановивши защіпки, що призвело до втрати доступу до господарства. У грудні 2014 року вона разом із комісією із селищної ради провела опис майна, яке вони нажили спільно з відповідачем [PERSON], та отримала на певний час доступ до житла та погосподарських споруд в присутності місцевого дільничного інспектора. Станом на березень 2015 року встановлений новий замок на вхідних дверях після входження до веранди будинку, від якого у неї відсутні ключі. З відповідачкою [PERSON] у неї конфліктів не було, однак вона підтримує позицію свого сина [PERSON]; під час перебування разом із нею у вищевказаному будинку, у позивачки зникли ключі від вхідних дверей до нього, добровільно протягом тривалого часу її до будинку не впускає. Уточнила, що у вищевказаний будинок вона вселялася як дружина [PERSON] наприкінці 1993 року і відповідно як невістка [PERSON], з цього часу і по 20 вересня 2014 року вона в ньому проживала разом із дочкою, а також є прописаною (зареєстрованою) в цьому житлі. Угод щодо умов та порядку безоплатного і платного користування вказаним житлом вона разом із відповідачем [PERSON] та із фактичним власником будинку [PERSON] не укладала. Відповідач [PERSON] уточнений позов не визнав повністю, та в обґрунтування заперечень суду пояснив про те, що ні він, ні його мати не бажають позивачку бачити в будинку [ADDRESS] взагалі. Після подій у грудні 2014 року (точної дати ним не названо) він змінив замок на одних із вхідних дверей до будинку і не дав ключів позивачці, так як вона занесла при огляді комісією в будинок землі з кладовища і облила його матір водою, від якої погіршився її стан; він зараз розлучений з позивачкою та знайшов собі іншу жінку, з якою має намір мешкати однією сім'єю у вказаному будинку; в літній кухні та сараї навісних замків не встановлено. Підтвердив, що він не згоден з тим щоб позивачка проживала в будинку його матері, на цьому ґрунті та на ґрунті міжособистих відносин у нього у вересні та жовтні 2014 року виникали сварки з позивачкою, і на день розгляду справи в суді ні він, ні його мати не впустять знову позивачку мешкати в будинок [ADDRESS]; він не заперечує проти того, щоб позивачка прийшла до будинку та забрала власні речі. Підтвердив, що кутова кімната будинку площею 11,2 кв.м за період перебування у шлюбі позивачки та [PERSON] була їх спільною спальнею, а також для користування будинком їй необхідно сплачувати визначену його матір'ю, як одноособовим власником будинку, орендну плату. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 21 травня 2015 року, не визнавши заявлений до неї позов, суду пояснила про те, що з будинку [ADDRESS] вона позивачку не виганяла, перешкод їй не чинила, а навпаки вона своєму сину пропонувала помиритися з позивачкою, незважаючи на те, що він їй у сварці в 2014 році завдав тілесні ушкодження, і на даний час вона може проживати у будинку та у окремо раніше зайнятій з [PERSON] кімнаті лише за умови щомісячної сплати 2000-2500 грн. за користування житлом разом з пропорційною сплатою комунальних платежів. Уточнила, що навісні замки на сараях у минулому році не встановлювалися і вони постійно були відчиненими, замок на вхідних та інших дверях до будинку не змінювався взагалі, замки на хвіртках також відсутні. Представник відповідача за дорученням [PERSON] [PERSON]. підтримала позицію своє довірительниці, зазначивши про те, що у даній справі спір про чинення перешкод взагалі відсутній через фактичну відсутність перешкод як таких, і доказів цьому позивачка взагалі не надала; відповідач [PERSON] є у даній справі неналежним відповідачем, так як він не є співвласником вищевказаного житла, а є лише його користувачем. Дослідивши докази, зібрані у даній справі, заслухавши сторін, представників позивача та відповідача [PERSON], допитавши свідків, оцінивши фактичні обставини справи, суд вважає уточнений позов [PERSON] частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на нижченаведене. Судом установлені наступні обставини, які вбачаються з матеріалів справи. [PERSON] на праві приватної власності належить ? частина житлового будинку, площею 48,1 кв.м, розташованого в [ADDRESS] (як частина у праві спільної часткової власності після смерті її чоловіка [PERSON]) та на праві приватної власності ? частина цього ж житла, набутого в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] - [PERSON] (а.с. 31,32,43,45-50). З 11 січня 1990 року і по листопад 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 11-12). З 10 грудня 1994 року позивачка є прописаною (зареєстрованою) в [ADDRESS], і за даними погосподарського обліку станом на день розгляду даної справи в суді має статус колишньої невістки [PERSON] (на момент прописки і фактичного вселення станом на грудень 1994 року за даними погосподарського обліку мала статус дружини голови сім'ї [PERSON]) (а.с. 6,9, 38-42). Отже, з досліджених доказів та часу спільного проживання однією сім'єю сторін по справі вбачається те, що [PERSON] була прописана і вселилася до житлового будинку [ADDRESS] на правах члена сім'ї власника цього будинку, тобто в якості невістки [PERSON], а тому вона на підставі ст.64 ч.2, ст.156 ч.1,2 ЖК УРСР набула права користування цим житлом. З отриманої від структурного підрозділу КП «Сумське міське БТІ» плану-схеми будинку [ADDRESS] вбачається, що він складається з трьох житлових кімнат, кухні, коридору та кладової, дві кутові кімнати з тильної сторони будинку під № 1-3 і 1-4 мають площі 11,2 кв.м. та 15,4 кв.м. відповідно, загальна житлова площа будинку - 48,1 кв.м.(а.с.68). При вирішенні даного спору суд виходить з наступних норм закону та висновків. За змістом норм ст.64 ч.2, ч.1,4 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Під час розгляду справи також суду сторонами не надано письмових доказів укладення між ними угоди (договору) про умови платного і безоплатного користування спірним житлом, яка мала місце від грудня 1994 року і по вересень 2014 року. Разом із цим, судом установлена та обставина, що власник будинку [ADDRESS] з грудня 1994 року і по вересень 2014 року і станом на день ухвалення рішення суду залишився незмінним - ним була та залишається [PERSON] Крім цього, з пояснень відповідачів, наданих ними безпосередньо в судовому засіданні, вбачається фактичне визнання тих фактів, що позивачка і відповідачі під час перебування у шлюбі [PERSON] і [PERSON], вели спільне домашнє господарство разом (обробляли город, вирощували домашнє чинення (утримували домашню птицю, свиню) та облаштовували власний побут тощо), а мати відповідача [PERSON] - [PERSON] вважала на той час позивачку своєю невісткою, а на день розгляду справи в суді - бувшою невісткою, яка у свій час вселилася до будинку за її згодою. Отже, відповідачі вважали [PERSON] протягом вищевказаного періоду часу членом своєї сім'ї, і на день розгляду даної справи в суді відповідачі погоджувалися надати їй можливість користуватися спірним житлом саме на правах колишнього члена їх сім'ї за умови сплати 2000-2500 грн. за користування ним. У ході розгляду даної справи, з показань свідків [PERSON], [PERSON] та з протоколу окремої процесуальної дії (огляду домогосподарства [PERSON] по [ADDRESS]) судом встановлено те, що через зачинення вхідної металевої хвіртки у жовтні 2014 року [PERSON] чинилася перешкода по невходженню на територію вказаного домогосподарства, а у грудні 2014 року - і до входження до літньої кухні, де був встановлений навісний замок (сліди його кріплення наявні на оглянутих дверних рамах із зовнішньої сторони та на лівій стороні від двері будинку (із внутрішньої сторони дверної рами наявні деформації від встановлення елементу замикаючого пристрою - прибойця) (а.с.63,67). Пояснення позивачки щодо наявності з боку відповідачів перешкод у допуску її до вказаного житлового будинку також знайшли своє підтвердження при огляді території самого домогосподарства, а саме: на двох металевих хвіртках зі сторони вулиці та городу встановлені замикаючі з внутрішньої сторони пристрої типу «затвор», які із зовнішньої сторони відкрити не представляється можливим (а.с.63). Документальним підтвердженням початку чинення перешкод з боку відповідача [PERSON] по користуванню вказаним житлом позивачкою є фактичні обставини, зафіксовані у фотокопії вироку Липоводолинського районного суду Сумської області від 04 листопада 2014 року, ухваленого відносно першого відповідача (факти, викладені в ньому, не заперечувалися сторонами і вирок з пояснень [PERSON] є вже виконаним). Так, згідно з описаною фабулою кримінального правопорушення, 20 вересня 2014 року близько 13 год. по місцю тодішнього проживання [PERSON] та [PERSON] сталася сімейна сварка із завданням першій тілесних ушкоджень, після якої позивачка вимушено залишила будинок, де вона постійно мешкала, і просилася того вечора переночувати у своєї подруги [PERSON], а відповідач намагався забрати у неї ключі від самого будинку (а.с.13-14). Сукупно з вищевикладеними доказами підтвердженням чинення з боку відповідача [PERSON] та [PERSON] перешкод по фактичному недопуску до будинку є досліджені матеріали перевірки за фактом події, що не містять ознак кримінального правопорушення, заведеного в Липоводолинському РВ УМВС України в Сумській області 14 січня 2014 року. Так, у висновку про припинення перевірки за таким фактом від 09 грудня 2014 року, складеним ДІМ Липоводолинського РВ [PERSON], констатувалися обставини щодо фактичного чинення перешкод саме на початку грудня 2014 року по потраплянню позивачки до будинку [ADDRESS]: зачинення вхідної хвіртки і неможливість для позивачки фізично увійти до зазначеного будинку (а.с.10). На день постановлення рішення суду у даній справі сторона відповідача не надала суду доказів добровільного усунення перешкод у користуванні зазначеним вище житлом перед позивачкою, категорично наполягаючи на тому, щоб [PERSON] сплачувала за користування кутовою кімнатою в будинку (колишня її спальня спільно з [PERSON]) щомісячно по 2000-2500 грн. разом із спожитими комунальними послугами, у такий спосіб висуваючи додаткові умови по користуванню житлом, що з огляду на надані суду пояснення слід також розглядати в якості прояву фактичних перешкод позивачки у користуванні вказаним житлом. Крім цього, ні [PERSON], ні [PERSON] у період часу з 20 вересня 2014 року і по день розгляду справи в суді особисто [PERSON] до будинку [ADDRESS] не впускали для користання житлом за призначенням, що особисто підтвердили в судовому засіданні, що, на думку суду, є також фактичним підтвердженням чинення перешкод сукупно з вищевказаними доказами. Отже, з досліджених судом доказів випливає висновок про те, що відповідач [PERSON] по відношенню до позивачки вчиняв та вчиняє найбільш активні дії (в тому числі, і фізичного характеру) по чиненню перешкод у користуванні [PERSON] будинком [ADDRESS]; відповідачка [PERSON], підтримуючи відповідача [PERSON], з вересня 2014 року по день розгляду справи в суді добровільно не надавала можливості позивачці увійти у вказаний будинок і користуватися ним, висуваючи додаткові оплатні умови по користуванню зазначеним житлом, чинячи також у такий спосіб менш активні перешкоди позивачці у користуванні ним. Обираючи спосіб захисту порушеного права користування житлом [PERSON], як колишнього члена сім'ї власника будинку, суд виходить із встановлених вище умов і характеру порушення житлових прав позивачки (в тому числі, наявних і створених позивачами обставин по фактичному недопуску до будинку та факту застосування грубого фізичного насильства з боку відповідача [PERSON] по відношенню до позивача із спробою відбирання ключів від будинку у останньої) і вважає, що він має відповідати принципам адекватного усунення виявлених порушень і бути ефективним у врегулюванні спору між сторонами. Тому суд в межах уточнених позовних вимог вважає за необхідне захистити права користування позивачки на спірне майно у спосіб покладення обов'язків на відповідачів не чинити позивачці перешкоди у встановленні замку на вхідних дверях до спальної кімнати під номером 1-3, площею 11,2 кв.м з подальшим одноосібним користуванням нею даною кімнатою та спільному з відповідачами користуванні ванною кімнатою та кухнею у будинку за адресою [ADDRESS]. На думку суду, саме такий спосіб захисту житлового права забезпечить умови для подальшого менш безконфліктного і відособленого користування вказаним житлом позивачкою із збереженням схоронності її майна і обмеженості доступу відповідача [PERSON] до цієї частини житла, створить можливість для поступового налагодження звичайних житлово-побутових відносин, які склалися між сторонами спору протягом більш ніж 19-річного періоду часу. Крім цього, обраний вище спосіб захисту права позивачки, на думку суду, ґрунтується на нормах цивільного та житлового права, зокрема він випливає з норм ч.2,3,6 ч.13 ЦК України, ст.64 ч.2, ст.156 ЖК УРСР. У частині зобов'язання відповідачів надати позивачці один екземпляр ключа від вхідних дверей із коридору до прихожої кімнати під номером 1-1, площею 15,5 кв.м, то в цій частині вимоги необхідно позивачці відмовити через її недоведеність належними і допустимими доказами. Так, відповідна перешкода була фактично відсутня під час огляду домоволодіння відповідачів 21 травня 2015 року (в дверях у замочній скважині був встановлений паралон, а серцевина замку вхідних дверей до коридору була відсутня). Також наявність замикаючого пристрою у цих дверях станом на початок грудня 2014 року не підтвердили допитані під час судового розгляду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Тобто на день розгляду даної справи в суді в цій частині триваючий і протиправний характер дій відповідачів по ненаданню ними позивачці ключів від входу до коридору будинку не знайшов свого підтвердження відповідними засобами доказування. Саме з огляду на ці підстави, а також ураховуючи невизнання позову [PERSON] в повному обсязі, відсутності інших достовірних доказів фактичного встановлення вказаного замку, суд в порядку ст.174 ч.4 ЦПК України не вбачав законних підстав прийняти часткове визнання заявленого у первісному формулюванні позову відповідачем [PERSON] щодо встановлення ним замку у коридорі у грудні 2014 року, оскільки за змістом вищевказаної норми процесуального закону визнання позову повинно бути дійсним і стосуватися всього обсягу заявлених вимог, а також бути безумовним, що не було встановлено судом у даній справі. Довід відповідачів про те, що позивачка повинна користуватися вказаним вище житлом виключно на платній основі не є фактичною підставою для відмови у задоволенні даного позову, так як таке питання [PERSON] та [PERSON] можуть вирішити окремо поза межами судового розгляду даної справи у спосіб укладення відповідних договорів між собою. Доводи відповідачів про те, що у даній справі відсутній житловий спір, а одноособовий власник будинку [PERSON] не чинить жодних перешкод у його користуванні, також не заслуговує на увагу, оскільки він повністю спростовується дослідженими вище судом доказами та сформульованими ним висновками. Крім цього, на думку суду, відсутність у відповідача [PERSON] правовстановлюючих документів на частину у праві власності на вказане вище житло не звільняє його від обов'язку не чинити фактичні перешкоди у користуванні ним позивачкою, оскільки за змістом вищезазначених норм законів чинити перешкоди особам, які мають право користуватися житлом, можуть як його власники, так і інші його користувачі, в тому числі, і [PERSON], який після розірвання шлюбу з позивакою, через постійне проживання з [PERSON] в одному житлі, пов'язаності з нею спільним побутом і веденням із своєю матір'ю спільного господарства, набув статусу члена сім'ї останньої. Довід відповідачів про те, що чинення перешкод у користуванні житлом позивачки не є нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] у період їх перебування у шлюбі, що зафіксовано у вироку Липоводолинського районного суду Сумської області від 04 листопада 2014 року, на думку суду, не має юридичного значення, оскільки чинення фактичних перешкод з боку відповідачів позивачці може початися як в період зареєстрованого шлюбу, і вже після його розірвання, а визначальним для даного спору є те, що на день ухвалення рішення суду по суті спору дійсні перешкоди мали місце, що достовірно встановлено судом у даній справі (позивачка не має фактичної можливості потрапити до житла станом на день розгляду даної справи в суді через її фактичний недопуск до його приміщення, пов'язаний із чиненням перешкод відповідачам, в тому числі і при наявності постійної загрози спричинення фізичного насильства з боку відповідача [PERSON] по відношенню до [PERSON], зачинення вхідних хвірток до двору будинку). Довід відповідачів про те, що позивачка втратила статус члена сім'ї [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу з останнім також не є переконливим, оскільки згідно з вимогами ст.64 ч.2, ст.156 ч. 4 ЖК УРСР позивачка була вселена в приватний будинок [ADDRESS] як член сім'ї його власника (матері позивача [PERSON]) і припинення шлюбних відносин з [PERSON] не припиняє у такому випадку правовідносин користування зазначеним житлом між позивачкою та [PERSON] і її сином в силу вищевказаних норм закону, а лише у сімейному аспекті змінює статус позивачки на колишню невістку (для відповідачки [PERSON]). Ужитими судом заходами з метою врегулювання даного житлового спору між сторонами у позасудовому порядку шляхом неоднократного ініціювання обговорення питань по пропозиціям по мировій угоді з обох сторін і добровільного узгодження її взаємоприйнятних для сторін варіантів, досягти мирової угоди у даній справі сторонам не вдалося через переважно неконструктивну позицію відповідачів. Проводячи розподіл судових витрат по даній справі, суд виходить з того, що заявлений позов задоволено частково (на 50% від заявленого обсягу) і при зверненні до суду позивачем було сплачено 243 грн. 60 коп. судового збору, та керується нормою ст. 88 ч.1 ЦПК України відповідно до пропорції задоволеної та відмовленої частини вимог. Тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути в дольовому порядку по 60 грн. 90 коп. з кожного, а всього 121 грн. 80 коп.

Outcome: partial