Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

у листопаді 2017 року Національний банк України звернувся в Голосіївський районний суд м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та судових витрат у справі. Свої вимоги обґрунтував тим, що 09.02.2011 року між Національним банком України та працівником банку [PERSON] було укладено договір № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі. Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 200 000,00 грн. зі сплатою 6% річних за користування кредиту строком на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту з датою повернення до 20.01.2031 року При цьому згідно п. 3.1. договору [PERSON] зобов'язалась здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн., починаючи з березня 2011 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 794,00 грн. та суму для оплати користування кредитом. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між Національним банком України та [PERSON] було укладено договір № 2109/П від 09.02.2011 року, відповідно до якого останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору № 2109 від 09.02.2011 року. 18.11.2015 року [PERSON] звільнено з Національного банку України. З огляду на вказане, 18.11.2015 року між банком та останньою було укладено додатковий договір № 92 до договору № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 09.02.2011 року, за умовами якого було змінено п. 3.1. договору, а саме: визначено порядок повернення кредиту, зокрема, з березня 2011 року по листопад 2015 року (включно) шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн. та оплати користування кредитом; з грудня 2015 року по листопад 2016 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту; з грудня 2016 року шляхом щомісячного унесення до 20 числа платежів готівкою до каси Національного банку України або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку України для здійснення повернення кредиту в сумі 693,00 грн., а в останній місяць користування кредитом - у сумі 574,00 грн. та оплати користування кредитом; п. 3.2. договору доповнено абзацем, а саме: в період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом, сума нарахованої оплати за користування кредитом за період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року сплачується позичальником щомісячно до 20 числа рівними частинами, починаючи з грудня 2016 року до закінчення строку дії договору. Проте, відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань та не вчинили жодних дій, спрямованих на їх виконання, що призвело до виникнення заборгованості за договором № 2109 від 09.02.2011 року, розмір якої станом на 22.03.2017 року склав 127 353,59 грн., з яких: 114 919,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн. - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн. - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн. - пеня за простроченими процентами. Просив стягнути з них солідарно суму боргу за № 2109 від 09.02.2011 року у розмірі 127 353,59 грн. та судовий збір у розмірі 1 910,30 грн. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про визнання поруки припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки строк поруки невстановлений, і банком був пропущений шестимісячний строк пред'явлення вимоги до нього як до поручителя з огляду на те, що повернення кредиту мало здійснюватись періодичними платежами і вимога повинна була мати місце, виходячи з дати настання строку чергового платежу (а.с. 61-68). 07.06.2017 року відкрито провадження у справі (а.с. 41). Ухвалою від 26.10.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 137-138). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідачі [PERSON], [PERSON] відзив на позовну заяву не подали. Відповідач за зустрічним позовом - Національний банк України відзив на зустрічну позовну заяву не подав. Третя особа по зустрічному позову, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], пояснень не надала. Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження, визначених ст. ст. 274-279 ЦПК України, на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 09.02.2011 року між Національним банком України та працівником банку [PERSON] укладено договір № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі (а.с. 9-11). Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 200 000,00 грн. зі сплатою 6% річних за користування кредиту строком на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту з датою повернення до 20.01.2031 року. Згідно п. 3.1. договору [PERSON] зобов'язалась здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн., починаючи з березня 2011 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 794,00 грн. та суму для оплати користування кредитом. 18.11.2015 року [PERSON] звільнено з Національного банку України. З матеріалів справи вбачається, що того ж між банком та останньою було укладено додатковий договір № 92 до договору № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 09.02.2011 року, за умовами якого змінено п. 3.1. договору, а саме: визначено порядок повернення кредиту, зокрема, з березня 2011 року по листопад 2015 року (включно) шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн. та оплати користування кредитом; з грудня 2015 року по листопад 2016 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту; з грудня 2016 року шляхом щомісячного унесення до 20 числа платежів готівкою до каси Національного банку України або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку України для здійснення повернення кредиту в сумі 693,00 грн., а в останній місяць користування кредитом - у сумі 574,00 грн. та оплати користування кредитом; п. 3.2. договору доповнено новим абзацом, а саме: в період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом, сума нарахованої оплати за користування кредитом за період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року сплачується позичальником щомісячно до 20 числа рівними частинами, починаючи з грудня 2016 року до закінчення строку дії договору (а.с. 12-13). В ході розгляду справи судом встановлено, що НБУ виконав взяті на себе зобов'язання та надав кредит [PERSON] у розмірі 200 000,00 грн. (а.с. 8). В той же час, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не виконала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 22.03.2017 року заборгованість за договором № 2109 від 09.02.2011 року склала 127 353,59 грн., з яких: 114 919,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн. - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн. - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн. - пеня за простроченими процентами (а.с. 16-27). З матеріалів справи також вбачається, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між Національним банком України та [PERSON] укладено договір № 2109/П від 09.02.2011 року, відповідно до якого останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору № 2109 від 09.02.2011 року (а.с. 14-15). Відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Національного банку України є обґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, вимоги позивача доведені належними доказами, а тому підлягають задоволенню, оскільки на день розгляду справи суду не надано доказів з боку відповідачів, як того вимагають ст. ст. 76-81 ЦПК України, про погашення заборгованості за договором кредиту. При цьому суд приходить до висновку про можливість покладення в основу рішення розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, оскільки останній стороною відповідачів також не спростований в розрізі положень ст. 81 ЦПК України. Розглядаючи вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], про визнання поруки припиненою, суд приходить до висновку про те, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) застосовуватись і до поручителя. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Пред'явивши зустрічний позов, [PERSON], посилаючись на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, вважаючи, що строк поруки невстановлений, саме на вказане вище і звертав увагу та поклав останнє в основу його вимог. Зауважив, що банком пропущений шестимісячний строк для пред'явлення вимог до нього. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що між банком та [PERSON] 09.02.2011 року укладено договір поруки № 2109/П. Пунктом 1 вказаного договору визначено, що поручитель зобов'язується перед Національним банком відповідати в повному обсязі за виконання зобов'язань [PERSON] щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Національним банком України за кредитним договором від 09.02.2011 року № 2109 у сумі 200 000,00 грн. строком до 20.01.2031 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) у встановлений строк. Тобто, сторони при укладенні договору поруки визначили строк, після якого порука припиняється. У такому випадку порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Окремо, п. 4 договору поруки сторони визначили додаткові випадки припинення дії договору поруки: після виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, або у разі припинення забезпеченого порукою зобов'язання, або після укладання позичальником (поручителем) з НБУ договору іпотеки на користь банку. Отже, оскільки умовами договору поруки визначено конкретний строк припинення поруки - 19.01.2031 року, суд вважає посилання [PERSON] на положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, які регулюють питання припинення поруки за умови, що строк припинення поруки не встановлений у договорі поруки, помилковими, через що до уваги судом не приймаються. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, вимоги про визнання припиненим договору поруки задоволені бути не можуть. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. ст. 6, 192, 203, 509, 526, 627, 1049, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст. ст. 13, 76-81, 89, 141, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved