Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в приміщенні реанімації Броварської центральної районної лікарні померла його мати - [PERSON] . [PERSON] вказував, що вранці цього дня, близько 8 год. 20 хв. [PERSON] стало погано та вона самостійно викликала бригаду швидкої медичної допомоги за єдиним телефонним номером екстреної медичної допомоги 103, при цьому, остання в присутності позивача чітко повідомила про біль у серці, нудоту, підвищений тиск, своє прізвище, ім`я та по батькові, точну адресу. Після повторного виклику, близько 9-30 ранку на цей виклик приїхала бригада у складі фельдшера Комунального закладу «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та, одночасно, фельдшера Комунального закладу Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» [PERSON] , яка під час обстеження хворої не встановила точного діагнозу, не застосовано апарат електрокардіограф при наявності відповідних симптомів серцевої хвороби (апарат взагалі був відсутній), на власний ризик введено ліки від тиску та не забезпечено спостереження за станом хворої, не викликано швидку і не госпіталізовано вчасно хвору, залишено хвору у безпорадному стані. Позивач зазначав, що враховуючи погіршення стану хворої, він повторно зателефонував на станцію швидкої Комунального закладу Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», та бригада приїхала за пів години, довго не могла зробити електрокардіограму серця, а потім відповідно до результатів виявила діагноз інфаркт. Також зауважує, що причиною смерті стало, в тому числі, запізнення бригади швидкої допомоги та вважає, що має порушення відповідачами прав споживачів на вчасне надання якісних медичних послуг, яке полягає, зокрема, в тому, що диспетчер екстреної швидкої допомоги не направив терміново бригаду на місце події, фельдшер закладу первинної медичної допомоги [PERSON] вчасно не прибула на виклик на службу 103 (спізнилася на 1,5 години), не діагностувала гострий інфаркт міокарда, не зняла електрокардіографію, у складі прибулої бригади первинної медичної допомоги був відсутній лікар. Крім того, позивач вказує, що бригада первинної медичної допомоги залишила хвору без нагляду, їй не було надано відповідних ліків та під час госпіталізації застосовано протипоказане втручання у пацієнта з гострим інфарктом міокарда, а у діях Комунального закладу «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та Комунального закладу Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» є протиріччя, обумовлені різними діагнозами та неналежними методами їх лікування, що також призвело до смерті пацієнтки. Поміж іншого, [PERSON] зауважує, що його неправомірно було позбавлено можливості вчасно отримати інформацію про лікування матері, безпідставно не було допущено в приміщення реанімації Броварської центральної районної лікарні до хворої [PERSON] , не забезпечено надання йому відповіді на запит на гарячу лінію до Міністерства охорони здоров`я України щодо призначення перевірки за фактом причин смерті, якості та своєчасності медичної допомоги. Таким чином, вважає дії та бездіяльність відповідачів протиправними, які порушили його права як споживача, зокрема п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» через неефективність медичних послуг та значні ризики, з якими він зіткнувся, оскільки останніми вчасно не забезпечено реалізації держаної політики в галузі охорони здоров`я, зокрема, належним чином не організовано надання медико-санітарної допомоги населенню; не забезпечено виконання актів законодавства в галузі охорони здоров`я, а також додержання нормативів професійної діяльності в галузі охорони здоров`я, вимог Державної фармакопеї, стандартів медичного обслуговування, медичних матеріалів і технологій; не забезпечено виконання обласного бюджету; не здійснено на основі галузевих медичних стандартів контроль за якістю та обсягом медико-санітарної допомоги, що надається закладами охорони здоров`я всіх форм власності; не підготовлено вчасно пропозиції, спрямованої на проведення реформи в галузі охорони здоров`я, і не подано їх на розгляд Київській обласній державній адміністрації; не здійснено фінансування закладів охорони здоров`я, які утримуються за рахунок коштів обласного бюджету та контролю ефективного використання ними фінансових, матеріальних та трудових ресурсів; не сприяли реалізації права громадян на участь в управлінні охороною здоров`я; не організовано правового виховання працівників в медичній галузі та роз`яснення законодавства про охорону здоров`я; не забезпечено у визначений законом термін розгляд звернень громадян та їх об`єднань, не здійснено контроль за цією роботою в закладах охорони здоров`я; не здійснено систематичного контролю за додержанням актів законодавства з питань охорони здоров`я та санітарних правил керівниками закладів охорони здоров`я незалежно від форми власності, не впроваджено електронної системи обліку інформації; не застосовано міжнародні протоколи лікування, котрі базуються на засадах доказової медицини, тобто ті схеми лікування, ті методики, ті препарати, котрі є дійсно дієвими; для хвороби, що починається екстрено, не створено реперфузійні центри, що призвело до передчасної смерті пацієнтки його матері [PERSON] . Вказував, що все вище викладене заподіяло йому моральну шкоду, яка полягає у глибоких та довготривалих душевних стражданнях, що негативно вплинуло на подальший стан здоров`я та нервову систему, адже втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. Позивач позбавлений можливості моральної підтримки матері в подальшому своєму житті; відновити попередній стан життя позивача неможливо, у зв`язку із чим, просить: визнати якість медичних послуг, наданих відповідачами його матері [PERSON] , неналежною, а самі послуги - невчасними; визнати порушення відповідачами його прав як споживача медичних послуг та його померлої матері [PERSON] ; стягнути з відповідачів: Міністерства охорони здоров`я України, Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області, Комунального закладу «Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на його користь 100 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді від 18 лютого 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду в порядку загального позовного провадження. 16 березня 2020 року від Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що позивачем обраний спосіб захисту, який не відповідає нормам цивільного законодавства. У задоволенні позову просив відмовити у зв`язку з безпідставністю на необгрунтованістю позовних вимог. 16 березня 2020 року від Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказує на те, що не є закладом охорони здоров`я, не здійснює господарської діяльності з провадження медичної практики, а отже жадним чином не міг порушити права позивача. Крім того, зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 липня 2019 року по справі № 826/11854/18 у задоволенні позову [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправною бездіяльності МОЗ України та Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації - відмовлено. У задоволенні позову просив відмовити. 25 березня 2020 року від Міністерства охорони здоров`я України надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву зазначив, що питання правомірності дій МОЗ України вже було предметом судового розгляду в справі №826/11854/18, що розглядалася Окружним адміністративним судом м. Києва. Вважає, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди саме МОЗ України, у задоволенні позову просив відмовити. 03.04.2020 від КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, у задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою суду від 04 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 04 червня 2020 року у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. Ухвалою суду від 04 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 червня 2020 року. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив суд його задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача - Міністерства охорони здоров`я України - Дяк Ю.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, наведені у відзиві на позов, що містяться у матеріалах справи. Представник відповідача КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області - Польська М.О. у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, наведені у відзиві на позов, що містяться у матеріалах справи. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в приміщенні реанімації Броварської центральної районної лікарні померла мати позивача - [PERSON] . Позивач вважає, що причиною смерті останньої стали протиправні дії та бездіяльність відповідачів в частині якості та своєчасності наданої медичної допомоги, які порушили його права як споживача та такими, що заподіяли йому моральну шкоду. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 2 ЦПК України передбачає, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» потерпілим від недоліків продукції (дефекту в продукції) є споживач або користувач, якому завдано шкоду внаслідок дефекту в продукції. Шкодою у розумінні цього Закону вважаються завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Статтями 5,6 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції», передбачено, що продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати виходячи з усіх обставин, зокрема, пов`язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію. Потерпілий повинен довести наявність шкоди, наявність дефекту в продукції, наявність причино-наслідкового зв`язку між дефектом в продукції та шкодою. Шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю у зв`язку з придбанням товару, що має недолік, відшкодовується відповідно до положень глави 82 ЦК України (стаття 711 ЦК України). Судом з`ясовано, що позивач жодного товару у відповідачів не замовляв та не користувався і через його недоліки (дефекти) шкоди у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» і Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» йому не завдано, тому відсутні визначені законодавством про захист прав споживачів правові підстави для відшкодування моральної шкоди. Тобто, правовідносини сторін не регулюються законодавством про захист прав споживачів, на яке посилається позивач під час звернення до суду із вказаним позовом, згідно з яким моральна шкода відшкодовується споживачу у разі завдання такої шкоди внаслідок недоліків (дефектів) продукції, яку споживач придбав і фактично використовував, чого у цій справі не встановлено. Щодо доводів позивача про неправомірність дій відповідачів і, що такі дії завдали йому моральних страждань, та право останнього на її відшкодування, то суд зазначає наступне. Стаття 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тобто вищевказана норма закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до статті 37 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні працівники зобов`язані подавати першу невідкладну допомогу при нещасних випадках і гострих захворювання. Медична допомога забезпечується службою швидкої медичної допомоги або найближчими лікувально-профілактичними закладами незалежно від відомчої підпорядкованості та форм власності з подальшим відшкодування витрат. Згідно з частиною першою статті 74, статті 80 вищевказаного Закону медичною і фармацевтичною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну спеціальну освіту і відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам. Єдині кваліфікаційні вимоги до осіб, які займаються певними видами медичної і фармацевтичної діяльності, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідальність за дотримання зазначених кваліфікаційних вимог несуть керівники закладу охорони здоров`я і ті органи, яким надано право видавати ліцензію на провадження господарської діяльності в сфері охорони здоров`я. Особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством. Згідно із статтею 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Для покладення на юридичну або фізичну особу цивільної відповідальності необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних умов. До таких спеціальних умов належать: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником у робочий час, але діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових) обов`язків, роботодавець відповідальності нести не буде. Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку. При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відсутні докази того, що дії Міністерства охорони здоров`я України, Департаменту охорони здоров`я України, Комунального некомерційного підприємства Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області, Комунального закладу «Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» призвели до смерті [PERSON] , знаходяться у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу їх діянь, не призвели б до виникнення спільного шкідливого результату - такого наслідку, як смерть матері позивача, а саме незабезпечення надання якісних медичних послуг, непроведенні вчасно медичної реформи та незабезпеченні закладами охорони здоров`я надання позивачу вичерпної відповіді та вжиття відповідних заходів реагування також на запити позивача. Згідно з ч. 1 першою ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті. Вказана норма визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого. Допустимих докази на підтвердження перебування позивача на утриманні померлої особи не надано, тому суд також вважає, що [PERSON] не має права на отримання відшкодування відповідно до вимог статті 1200 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed