Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

У лютому 2018 року позивач в особі представника за довіреністю звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 02 лютого 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали Договір кредиту № 07.1/32-7, відповідно до п. 1.1. Договору Позивач надає у тимчасове користування на умовах забезпечено повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20 000 доларів. Додатковою угодою від 11 липня 2007 року до Договору кредиту № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року максимальний ліміт заборгованості встановлений у розмірі 40 000 доларів. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву правової форми, шляхом перейменування Акціонерно-комерційного банку соціального «Укрсоцбанк» в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». У порушення умов договору позичальник [PERSON] зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого має заборгованість станом на 06 вересня 2017 року у розмірі 105 718,64 доларів США, яка складається з наступного: 37 362,15 доларів США - заборгованості за кредитом, 46 071,38 доларів США - заборгованість по відсоткам; 10 317,15 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 11 967,96 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. 02 лютого 2007 року між громадянином України [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір №68, відповідно до якого [PERSON] передає Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Договором кредиту №07.1/32-7 майно, яким є квартира [ADDRESS] . Відповідно до висновку про вартість майна Звіту про незалежну оцінку вартості квартири від 02 листопада 2017 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] , складає 460 772 гривень. У листопаді 2012 року [PERSON] пред`явила через суд позов до [PERSON] на предмет визнання майна спільним сумісним у зв`язку з набуттям за спільні кошти, спільною працею, під час перебування у фактичних шлюбних відносинах та поділу цього майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 01 вересня 2006 року до 24 грудня 2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а до цього з січня 2001 року вони перебували фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю, працювали, мали спільний бюджет та збирали гроші на житло, яке придбали на спільні кошти за договором купівлі-продажу від 06 травня 2004 року: квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване було за [PERSON] , проте після розірвання шлюбу [PERSON] відмовився добровільно розподілити вказану квартиру як спільне майно, вважаючи його своєю особистою приватною власністю. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року справа № 0417/16557/2012, позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] до [PERSON] з січня 2001 року по 01 вересня 2006 року . Визнано квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] до [PERSON] Визнано за [PERSON] до [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним. Враховуючи що [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по Ѕ частини квартири [ADDRESS] , то вони несуть всі права і обов`язки як іпотекодавці за іпотечним договором. Просив суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру [ADDRESS] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту № 07.1/32-7, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у розмірі 460 772 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 6 911,58 грн. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 12 березня 2018 року відкрито провадження по справі та її призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. [PERSON] 31 липня 2018 року подала до суду зустрічний позов, в якому вказала, що квартира [ADDRESS] , де у даний час вони з малолітньою дочкою проживають придбана за спільні з її колишнім чоловіком [PERSON] кошти ще у 2004 році. У 2006 році у них народилась донька [PERSON] . В 2007 році [PERSON] з метою розвитку бізнесу звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитом. [PERSON] знала про наміри [PERSON] отримати кредит та не заперечувала, але була категорично проти отримання кредиту під заставу житла. Наголосила, що при укладенні іпотечного договору вона мала надати нотаріусу не лише свою згоду, а нотаріус повинен був вимагати від неї надання дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору, що підлягав нотаріальному посвідченню. Оскільки вказаний дозвіл [PERSON] не отримувався та нотаріусу не надавався, свою згоду вона також не надавала, при укладенні договору іпотеки були порушені її права та права та інтереси малолітньої дитини на користування житлом. Просила суд визнати іпотечний договір №68 від 02 лютого 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Хомич О.М та зареєстрованим в реєстрі за № 267, недійсним. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] , про визнання договору іпотеки недійсним. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі Статутом від 06 липня 2018 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичнихосіб-підприємців та громадських формувань від 19 вересня 2018 року, найменування банку змінено на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». У провадженні судді Волошина Є.В., призначеного на посаду судді строк на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді, справа перебувала до 19 жовтня 2018 року. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 26 жовтня 2018 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Хомич О.М. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо вчинення нотаріальної дії - реєстрації та посвідчення іпотечного договору №68 від 27.07.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №267. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою Публічногоакціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічною позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним. Представник позивача у судове засідання не з`явився, відповідно до заяви позовні вимоги за первісним позовом підтримав з наведених в позові підстав та просив суд позов задовольнити. Надав відзив на зустрічний позов, відповідно до якого у двох запитах на отримання кредиту від 01 лютого 2007 року та 09 липня 2007 року позичальник [PERSON] вказав, що перебуває у шлюбі до одного року, утриманці, в тому числі діти відсутні. Анкетою позичальника від 26 січня 2007 року [PERSON] засвідчив, що мешкає лише із дружиною: дітей та інших утриманців не має. Окрім того [PERSON] у заяві надала згоду на отримання [PERSON] кредиту, тобто позивач за зустрічним позовом знала про укладення договору про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року. Таким чином позичальник [PERSON] приховав від кредитора та приватного нотаріуса інформацію про наявність малолітньої дитини на утриманні, та перебуванні предмету іпотеки фактично у спільній сумісній власності. Вказав, що факт вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує встановлену ст. 177 СК України заборону, проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. З огляду на наведені обставини під час укладення іпотечного договору №68 від 02 лютого 2007 року не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено. Просив застосувати до зустрічного позову наслідки спливу строків позовної давності тавідмовити у його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з`явився, проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги за первісним позовом такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7, відповідно до п. 1.1. договору Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпечено повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20 000 доларів, в межах максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 01 лютого 2022 року. Додатковою угодою від 11 липня 2007 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, максимальний ліміт заборгованості встановлений у розмірі 40 000 доларів. 02 лютого 2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 68. За цим договором іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Пунктом 1.4.1 іпотечного договору передбачено, що предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця. Відповідно до п. 1.12 іпотечного договору, сторони погодилися, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки. Згідно з п. 1.7 іпотечного договору, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку. Пунктом 2.1.9 іпотечного договору передбачено, що всі зміни до складу фізичних осіб, що будуть зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки за цим договором, проводити лише з дозволу іпотекодержателя. Відповідно до Договору про внесення змін від 11 липня 2007 року до іпотечного договору № 68 від 02 лютого 2007 року, за взаємною згодою сторін цього договору вартість предмету іпотеки становить 252 500,00 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день укладення цього договору складає еквівалент 50 000 доларів США 00 центів. Згідно з витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №11110508 від 02 лютого 2007 року, на квартиру [ADDRESS] було накладено обтяження приватним нотаріусом Хомич О.М. ДМНО на підставі іпотечного договору № 68 від 02 лютого 2007 року, реєстровий №267. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 13420586 від 01 лютого 2007 року, квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВВС № 549064 від 06 травня 2004 року, реєстр 2068, належить [PERSON] . Згідно із заявою [PERSON] приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. від 02 лютого 2007 року, [PERSON] підтвердив, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві особистої приватної власності. Відповідно до Звіту № ВА 171024-002 про незалежну оцінку вартості квартири від 02 листопада 2017 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] , складає 460 772 гривень. У порушення умов договору позичальник [PERSON] зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого має заборгованість станом на 06 вересня 2017 року у розмірі 105 718,64 доларів США, яка складається з наступного: 37 362,15 доларів США - заборгованості за кредитом, 46 071,38 доларів США - заборгованість по відсоткам; 10 317,15 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 11 967,96 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. 27 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» (яке є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк») звернулося до [PERSON] з вимогою про усунення порушень умов Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, а саме сплати у тридцятиденний строк заборгованості по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку. Дана вимога банку залишилися без задоволення, [PERSON] наявну у нього заборгованість не погасив. Згідно зі Статутом від 06 липня 2018 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичнихосіб-підприємців та громадських формувань від 19 вересня 2018 року, найменування банку змінено на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року справа № 0417/16557/2012, позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] до [PERSON] з січня 2001 року по 01 вересня 2006 року . Визнано квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] до [PERSON] Визнано за [PERSON] до [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 31 жовтня 2006 року, [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] . Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № С-131 від 05 лютого 2018 року, виданою Головою ОСББ «Слобожанський 8/4», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (з 01 грудня 2005 року); [PERSON] , [INFO] (з 02 червня 2005 року); [PERSON] , [INFO] (з 10 березня 2011 року). В анкеті позичальника від 26 січня 2007 року [PERSON] зазначив, що утриманці в нього відсутні, мешкає з дружиною - [PERSON] . Відповідно до заяви [PERSON] , наданої Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», остання надала свою згоду на одержання її чоловіком [PERSON] кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки. Наслідки, які можуть мати місце в разі невиконання (неналежного виконання) [PERSON] зобов`язань за кредитним договором їй відомі. Виниклі спірні правовідносини між сторонами у справі регулюються наступними нормами права. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями статей 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін). Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодавець набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя Відповідно до пункту 5.2 іпотечного договору, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за договором кредиту, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 5.6.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Згідно з частиною першою статті 7, частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, забезпеченого іпотекою, порушення зобов`язання іпотекодавцем, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову - звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого проваджена встановивши початкову ціну предмету іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у розмірі 460 772 гривні. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частин першої та другої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Разом з тим, згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1024цс16 від 22 червня 2016 року. Під час розгляду справи представник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» подав заяву про застосування позовної давності відносно позовних вимог за зустрічним позовом. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Факт обізнаності позивача за зустрічним позовом про наявність оскаржуваного договору іпотеки з 02 лютого 2007 року підтверджується її власною заявою, наданою Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», якою остання надала згоду на одержання її чоловіком [PERSON] кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки. Отже, перебіг позовної давності за вимогами [PERSON] почався з 02 лютого 2007 року, позов подано 31 липня 2018 року. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення ним рішення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним поза межами строку позовної давності, про застосування якого було заявлене відповідне клопотання відповідачем за зустрічним позовом, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, виходячи із вищевикладеного та беручи до уваги докази надані сторонами по справі, а саме: неправдиве повідомлення батьком, який є одночасно законним представником малолітньої дитини, про те, що утриманці в нього відсутні та він мешкає з дружиною - [PERSON] до року, обізнаність матері щодо умов кредитного договору, встановлення рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2001 року по 01 вересня 2006 року та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , реєстрація дитини [PERSON] , [INFO] в іпотечній квартирі з 10 березня 2011 року, відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, суд доходить висновку, що оскільки батьки зловживали своїми правами законних представників дитини, це не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення зустрічної позовної заяви з підстави його необґрунтованості та доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача за основним позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів по 3 455 грн. 79 коп. з кожного ( 6911,58 грн. :2 = 3455,79 грн.) за первісним позовом на користь позивача, судові витрати позивачу за зустрічним позовом не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved