Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У листопаді 2020 року представник позивача звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01.07.2002 року по 20.08.2020 року позивач працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач». Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 13.01.2020 року в справі № 295/13878/19, яке набрало законної сили 08.09.2020 року, зобов`язано ТОВ «Металспецпостач» видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 20.08.2019 року, провести розрахунок при звільненні та видати належним чином оформлену трудову книжку. Вказаним рішенням суду визнано факт порушення відповідачем вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України. 16.09.2020 року відповідач видав наказ № 8, яким позивача звільнено з роботи 20.08.2019 року відповідно до ст. 38 КЗпП України (у зв`язку з виходом на пенсію). Копію наказу позивач отримала поштовим зв`язком 19.09.2020 року. Заборгованість із виплати заробітної плати позивачу фактично сплачена лише 23.09.2020 року шляхом видачі коштів у сумі 17597,52 грн., чим проведено повний розрахунок. Тому представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 23.09.2020 року в розмірі 120730,50 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу. Відзиву на позовну заяву відповідачем до суду не надано. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у відсутності його та позивача, зазначивши про підтримання позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що 19.08.2019 року позивач була відсутня на роботі, не повідомляла про перебування на лікарняному та лікарняні листи підприємству не надавала, їх копії були надані лише до позовної заяви в справі № 295/13878/19. Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 13.01.2020 року в цій справі було виконане після набрання ним законної сили 08.09.2020 року та 23.09.2020 року з позивачем проведено повний розрахунок. Зі сторони відповідача відсутні протиправні дії чи бездіяльність та вини відповідача у невиплаті розрахункових коштів позивачу немає. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. За положеннями\~ч.\~1,\~4\~ст.\~82\~ЦПК України\~обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 07-к від 01.07.2002 року позивач призначена на посаду головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач». Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 13.01.2020 року в справі № 295/13878/19, яке набрало законної сили 08.09.2020 року, позов [PERSON] задоволено, трудові відносини між нею та ТОВ «Металспецпостач» визнано припиненими з 20.08.2019 року у зв`язку із звільненням її з посади головного бухгалтера товариства ТОВ «Металспецпостач» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Зобов`язано ТОВ «Металспецпостач» видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 20.08.2019 року, провести розрахунок при звільненні та видати належним чином оформлену трудову книжку. На виконання рішення суду 16.09.2020 року ТОВ «Металспецпостач» видано наказ № 8 про припинення трудового договору, яким [PERSON] звільнено із займаної посади 20.08.2019 року. \~ \~ \~ \~23.09.2020 року відповідач провів розрахунок із позивачем, сплативши 17597,52 грн. розрахункових коштів, що вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України та ця обставина визнається стороною відповідача. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (у даному випадку за час затримки розрахунку при звільненні) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.\~241-1\~КЗпП\~України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.\~Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. У пункті\~2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи. День звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем. Отже, оскільки рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 13.01.2020 року в справі № 295/13878/19 визнані припиненими трудові відносини між позивачем та відповідачем з 20.08.2019 року у зв`язку з її звільненням із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тому вона вважається звільненою з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення, тобто з 21.08.2019 року. На день звільнення позивача з роботи відповідач заборгував позивачу кошти з виплати заробітної плати в сумі 17597,52 грн., що були виплачені позивачу лише 23.09.2020 року, чим порушено визначений ч. 1 ст. 116 КЗпП України строк розрахунку при звільненні. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача про відсутність протиправних дій чи бездіяльності та вини відповідача у невиплаті розрахункових коштів позивачу, так як трудове законодавство не звільняє роботодавця від цивільно-правової відповідальності у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку ні у випадку його відсутності на роботі в останній день перебування в трудових відносинах, ні за наявності спору щодо звільнення працівника. Розмір середнього заробітку позивача за час затримки виплати заробітної плати за період з 21.08.2019 року по 22.09.2020 року становить 119852,46\~грн. за вирахуванням податків та обов`язкових платежів з розрахунку: 18000,00 грн. : 41 день = 439,02 грн.; 273 дні х 439,02 грн. = 119852,46 грн., де 18000,00 грн. - розмір заробітної плати позивача за два повні останні місяці роботи (червень та липень 2019 року), 41 день - сумарна кількість робочих днів за червень та липень 2019 року, 439,02 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, 273 днів - сумарна кількість робочих днів за період з 21.08.2019 року по 22.09.2020 року, тобто час затримки розрахунку при звільненні. Розрахунок середнього заробітку проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9\~ЦК\~України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого в постанові від 27 квітня 2016 року в справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Ці правові висновки були неодноразово підтверджені Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 337/1279/17, від 17 червня 2020 року у справі № 753/8961/17, від 08 липня 2020 року у справі № 280/737/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26559/18, від 21 вересня 2020 року № 225/5266/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Зважаючи на те, що положеннями статі 116 КЗпП України визначено обов`язок роботодавця виплатити в день звільнення працівника всі належні йому суми коштів, тобто провести з ним повний розрахунок, що в даному випадку здійснено не було та позивачу було сплачено розрахункові кошти з простроченням понад один рік, суд вважає встановленими підстави для застовування до відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Поряд із тим, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум відносно розрахованого розміру середнього заробітку, з чого можна зробити висновок про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із розміром заборгованості з виплати заробітної плати, необхідно зменшити розмір середнього заробітку до 35000,00 грн. за вирахуванням податків та обов`язкових платежів, який підлягає стягненню на користь позивача. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 3\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~передбачено,\~що інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10000,00 грн. до суду надано ордер від 11.06.2020 року, договір про надання правової (правничої) допомоги від 10.11.2020 року, п. 3 якого визначено суму гонорару в розмірі 10000,00 грн., сплата якого підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 16.11.2020 року про сплату позивачем витрат на правову допомогу на суму 10000,00 грн. Зважаючи на\~часткове задоволення\~судом заявлених\~позивачем вимог,\~а саме\~в розмірі\~28,99\~%\~(35000,00\~грн.\~х 100\~%\~:\~120730,50\~грн.\~=\~28,99\~%),\~суд стягує\~на користь\~позивача пропорційно\~до задоволених\~вимог 2899,00 грн. (10000,00 грн. х 28,99 % = 2899,00 грн.). На підставі ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог сплачений нею за подання позову судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджено документально.

Outcome: partial