Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на гараж № [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0026 га по [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що рішенням Новоград-Волинської міської ради від 30.05.2013 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, межі не встановлені в натурі, для будівництва індивідуального гаража,а саме земельна ділянка № [ADDRESS] площею 0,0026 га. В 1991 році він на зазначеній земельній ділянці побудував гараж та 15.10.2019 року отримав на нього технічну документацію. Відповідно до висновку № 20 від 18.10.2019 року будівля гаража побудована у межах відведеної в гаражному масиві земельної ділянки, відповідає містобудівним вимогам відносно прилеглих земельних ділянок і споруд та може використовуватись за призначенням. На його звернення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області відмовило у реєстрації. Ці обставини змусили звернутися до суду із зазначеним позовом. 25.02.2020 року від Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області (далі - Управління) надійшов відзив на позовну заяву, в якому Управління просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до Управління, оскільки згідно Положення про Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, Управління є територіальним органом - структурним підрозділом апарату Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Управління не можу бути належним відповідачем у зазначеній справі, оскільки не є юридичною особою та не порушувало визначених законодавством прав та інтересів позивача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник Новоград-Волинської міської ради подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без його участі. Представник Управління в судове засідання не прибув, подав відзив на позов, про причини неприбуття в судове засідання не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи, або розгляду справи без його участі не подавав. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе проводи розгляд справи за відсутності представників відповідачів, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинської міської ради № 427 від 30.05.2013 року [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості), для будівництва індивідуальних гаражів, ділянка № [ADDRESS] площею 0,0026 га., кадастровий номер 1811000000:00:036:0485 (а.с.8, 9). У 1991 році на вищезазначеній земельній ділянці [PERSON] побудував гараж № [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 15.10.2019 року КП «Новоград-Волинське МБТІ», побудований в 1991 році та складається з гаража та погреба (а.с.10-12). Відповідно до висновку № 20, про відповідність місця розміщення гаража від 18.10.2019 року одноповерховий гараж [ADDRESS] побудований у межах відведеної земельної ділянки, відповідає містобудівним вимогам відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд та може використовуватись за призначенням (а.с.16). 27.11.2019 року позивачем було оформлено декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме гаража [ADDRESS] (а.с.18-19). Листом від 10.12.2019 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області [PERSON] відмовлено у прийнятті в експлуатацію об`єкта, а саме індивідуального гаража [ADDRESS] (а.с.17). Частиною 1 ст.375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до 5 частини вказаної статті, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пункт 8 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказує, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК) та землекористувачі (стаття 95 ЗК). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. У пункті 12 зазначеної вище Постанови також передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Оскільки, позивач є власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво гаража, цільове призначення якої: для будівництва індивідуальних гаражів, зазначений гараж відповідає містобудівним вимогам, може використовуватись за призначенням, а тому суд вважає необхідним застосувати положення ст. 376 ЦК України. Разом з тим, заявлені позовні вимог до Управління не підлягають задоволенню, оскільки згідно Положення про Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, затвердженого наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 12.06.2017 року № 921, Управління є територіальним органом - структурним підрозділом апарату Державної архітектурно-будівельної інспекції України, тобто не є юридичною особою. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, а тому за позивачем слід визнати право власності на самочинне будівництво гаража. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial