Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] та [PERSON] (далі Позивач 1 та Позивач 2 відповідно) звернулись до [PERSON] в суд із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 листопада 2011 року між ними та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку садибного типу за адресою по вул. Мірошніченка, 26 в сел. Копійчана Камянського району Черкаської області. Позивачі умови договору виконали повністю, передали відповідачу кошти за вказаний будинок, що підтверджується копією розписки, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи це тим, що вона не може зявитись до відповідних органів для належного оформлення переходу права власності і перебуває за межами сел. Копійчана Камянського району Черкаської області. Враховуючи наведене, позивачі просили суд визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку по вул. Мірошніченка, 26 в сел. Копійчана Камянського району Черкаської області,а також визнати право власності [PERSON] на вказаний будинок. В судовому засіданні позивачі позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача не заперечувала проти задоволенні позову. Заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, суд виходить з наступного. Встановлено, що [PERSON] на підставі рішення суду від 25.02.2013 року являється власником продажу будинку садибного типу за адресою по вул. Мірошніченка, 26 в сел. Копійчана Камянського району Черкаської області (а.с. 6-8). В матеріалах справи міститься розписка [PERSON], згідно якої вона отримала від [PERSON] та [PERSON] 13 000 грн. за проданий нею будинок в сел. Копійчана Камянського району Черкаської області (а.с. 21). Вказана розписка датована 02 листопада 2011 року. Письмовий договір купівлі-продажу вказаного будинку в матеріалах справи відсутній, а тому не можливо встановити які саме були умови договору купівлі-продажу укладеного між позивачами та відповідачем, та чи повністю вони були виконані його сторонами. За змістом статті\~210, частини 3 статті\~640 ЦК\~(у редакції на момент виникнення спірних правовідносин у справі) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі\~статтею 657 ЦК\~(у редакції на момент виникнення спірних правовідносин у справі) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі, наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.01.2013 у справі N 6-162цс12, вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно враховувати, що норма частини 2\~статті 220 ЦК\~не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею\~210, частиною 3 статті\~640 ЦК\~пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини 2\~статті 220 ЦК. Зазначена частина\~статті 220 ЦК\~застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, тому частина 2\~статті 220 ЦК\~до таких правовідносин не застосовується. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами згідно ст. ст.\~210,\~640 ЦК України\~ не є укладеним. Крім того, в матеріалах справи відсутні відповідні докази факту ухилення відповідача від нотаріального та державного посвідчення договору купівлі-продажу будинку, що виключає можливість визнання дійсним договору на підставі ч. 2\~ст. 220 ЦПК України. У звязку з вказаним, вимоги щодо визнання спірного договору дійсним задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про визнання права власності за позивачем на будинок, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 3-4\~ст. 334 ЦК України\~право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З огляду на викладене, оскільки сторонами договору не було дотримано вимоги щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, у позивача [PERSON] не виникло право власності на будинок по вул. Мірошніченка, 26 в сел. Копійчана Камянського району Черкаської області, а тому у задоволенні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно також слід відмовити. Суд також звертає увагу на позицію сторін по суті вимог позову, а саме визнання позову представником відповідача. Однак, відповідно до\~ст. 174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову представником відповідача суперечить закону із наведених вище підстав, а тому у суду існують підстави повністю відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed