Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

У проваджені суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини у батька і передання її матері, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування. Обґрунтовуючи пред'явлений позов та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача посилалась на ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] знаходились у фактичних шлюбних відносинах, в період яких у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO]. У подальшому в січні 2015 року сторони припинили шлюбні відносини та [PERSON] виїхала проживати за іншою адресою в місті Одесі. Як зазначає позивач, [PERSON] не дав можливості забрати дитину та чинив перешкоди у побаченнях дитини з матір'ю. Зважаючи на викладене, в жовтні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звертались з позовами до суду з приводу визначення місця проживання дитини. Постановою Апеляційного суду Одеської області 14 березня 2018 року місце проживання малолітньої [PERSON] було визначено із матір'ю - [PERSON] Сторона позивача свідчить, що не зважаючи на викладене, [PERSON] продовжує утримувати доньку сторін у себе та чинить перешкоди у безпосередньому спілкуванні з дитиною. [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] протиправно утримує дитину, чим порушує її батьківські права та права самої дитини. У зв'язку з цим позивач звернулась з даним позовом до суду, в якому просила про термінове відібрання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], - у [PERSON] та передання дитини для проживання з матір'ю - [PERSON] Відзив на позовну заяву від [PERSON] до суду не надходив. Однак в судових засіданнях по справі [PERSON] заперечував проти задоволення заявлених вимог, посилаючись при цьому на бажання самої дитини проживати з батьком та відсутність перешкод для побачень дитини з матір'ю та участі матері у її вихованні. Позивач [PERSON] та повноважні представники особи у відкрите судове засідання з'явились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання з'явились, заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у відкрите судове засідання з'явився, заперечував проти задоволення позову та просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що з червня 2007 року [PERSON] та [PERSON] знаходились у фактичних шлюбних відносинах, в період яких у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO]. У січні 2015 року сторони припинили шлюбні відносини, [PERSON] виїхала до іншого помешкання, а дитина залишилась проживати з батьком. Спір між сторонами з приводу визначення місця проживання дитини вирішувався в судовому порядку. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 червня 2017 року у справі №521/17605/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення місця постійного проживання малолітньої дитини, - в задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовів, суд зважав на те, що сторонами не надано суду доказів на підтвердження наявності виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини спільно з будь-ким з батьків. Але постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси було скасоване та ухвалене нове рішення, яким визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON] Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції зважав, зокрема, на відсутність перешкод у передачі дитини будь-кому з батьків, факт створення обома батьками належних умов для проживання, виховання та розвитку дитини, дбайливе ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стать та потребу саме у материнській турботі. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що невиконання [PERSON] в добровільному порядку судового рішення, яким визначено місце проживання дитини з матір'ю є підставою для відібрання дитини та передачі її за місцем проживання матері. Проте, суд не може погодитись із обґрунтованістю таких доводів. Згідно зі статтею 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Як випливає з матеріалів справи та що не заперечувалось сторонами, на момент припинення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], упродовж всього розгляду справи №521/17605/16-ц про визначення місця проживання дитини, а також на теперішній час - малолітня [PERSON] постійно проживає з батьком. У зв'язку з цим відсутні підстави для твердження про те, що з боку [PERSON] було здійснено самочинну, протиправну зміну місця проживання дитини в розумінні закону, що є необхідною умовою для застосування статті 162 Сімейного кодексу України. Як регламентує частина 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини 2 статті 1 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно з частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 13 Сімейного кодексу України, частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. В силу частини 1 статті 3, частин 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з Принципом 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Як регламентує частина 3 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Водночас, згідно з частиною 2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з положеннями статті 6 Європейської конвенція про здійснення прав дітей, ратифікованої із заявою Законом України №69-V від 03 серпня 2006 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган: a) визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності; b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; c) приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Зважаючи на викладене, з метою забезпечення всебічного розгляду справи, оскільки на даний момент дитині сторін - малолітній [PERSON], [INFO], - виповнилось 10 років, суд дійшов висновку про необхідність заслуховування думки самої дитини. У судовому засіданні 22 серпня 2018 року була заслухана малолітня [PERSON], [INFO]. При з'ясуванні думки дитини на час її заслуховування, батьки дитини добровільно залишили залу судового засідання, заслуховування проведено у присутності представників сторін, представника органу опіки та піклування за участю педагога-психолога, яка підтвердила готовність дитини до діалогу та спроможність відповідати на питання, що стосуються суті спору. Надаючи відповіді на запитання суду, малолітня [PERSON] надала однозначні та вичерпні пояснення, що бажає проживати з батьком - [PERSON] При цьому дитина пояснила, що регулярно бачиться з матір'ю, вони вдвох гуляють, спільно проводять час, однак залишатись ночувати у матері не погоджується та хоче повертатись додому до батька. При спілкуванні з дитиною суд переконався у добровільності висловлювання дитиною власної думки, розумінні дитиною сутності питань та відвертості у відповідях. Як зазначено в пунктах 47, 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (Заява №39948/06), Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom), п. 86). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom), п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), (Заява №46544/99), п. 65, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), (Заява №31871/96), п. 66). Згідно з пунктом 54 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Заява №31111/04), Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№2), п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Суд звертає увагу, що з моменту припинення шлюбних відносин між сторонами (січень 2015 року) до розгляду даної цивільної справи (серпень 2018 року), минуло більше трьох з половиною років. Протягом цього часу малолітня [PERSON], проживаючи з батьком, навчається, в дитини сформувалось певне коло спілкування, [PERSON] забезпеченні належні умови для гармонійного розвитку дитини. Викладені обставини вказують на високий рівень соціалізації малолітньої [PERSON], інтеграцію дитини в суспільстві за місцем проживання, чим суд не вправі нехтувати. Зважаючи на викладене, на переконання суду, примусова зміна місця проживання малолітньої дитини становитиме втручання держави у право на повагу до приватного і сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та таке втручання не може вважатись необхідним у демократичному суспільстві. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 стаття 12, частини 1, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Зважаючи на викладене, суд враховує безперечні батьківські права [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], прагнення до реалізації батьківських обов'язків з виховання дитини тощо. Однак, при цьому суд зазначає, що відповідні права не повинні превалювати над правами і законними інтересами дитини. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленого позову, однак при цьому вбачає доцільним застережити наступне. Мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Тобто, відмова у задоволенні даного позову не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав матері на участь у вихованні дитини, яке повинно вирішуватись батьками спільно (частина 1 статті 157 Сімейного кодексу України), та той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 стаття 157 Сімейного кодексу України). Згідно з частинами 1, 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв'язку з висновком суду про відмову у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed