Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

у лютому 2014 року до суду звернулося ПАТ «Сад Поділля» із позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів за договором купівлі-продажу. Позов обґрунтований тим, що 08.06.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач передав відповідачу яблуні за актом приймання-передачі, а відповідач прийняв у користування яблуні та сплатив позивачу 15800 грн. Решту суми відповідач зобов'язаний був сплатити позивачу у строки до 01.12.2012 року та до 01.12.2013 року по 15792,01 грн відповідно. Проте, відповідач узятих на себе зобов'язань не виконував, оскільки у строки, встановлені договором, кошти не сплатив, у зв'язку із чим виникла заборгованість в сумі 31584 грн, окрім того, на підставі договору від 08.06.2011 року, позивач нарахував відповідачу штраф у розмірі 8085 грн за прострочення оплати за товар. Посилаючись на те, що на час розгляду справи укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 08.06.2011 року є чинним, а також на невиконання відповідачем узятих на себе зобов'язань, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором купівлі-продажу від 08.06.2011 року в сумі 31584 грн та 8085 грн штрафу, а всього 39669 грн. У судовому засіданні представник позивача Шевчук В.П. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Окрім того зазначив, що на даний час договір купівлі-продажу від 08.06.2011 року є чинним, а презумпція його правомірності визначена Цивільним кодексом України. Предметом договору були не багаторічні насадження, а дерева - яблуні, які є власністю товариства, оскільки були висаджені товариством у 2000, 2003 роках та перебувають у нього на балансі і відносяться до довгострокових біологічних активів. На думку представника позивача, земельна ділянка та розміщені на ній сади (яблуні) є різними об'єктами цивільних прав, оскільки сади мають відмінний від землі правовий статус. Розміщені на земельній ділянці відповідача яблуні можуть виступати як окремий об'єкт цивільних правовідносин, оскільки відокремлення їх від земельної ділянки не завдасть їм жодної шкоди. Визнання за відповідачем права власності на багаторічні насадження, які знаходяться на його земельній ділянці, порушуватиме гарантоване у ст. 41 Конституції України право власності товариства на його майно. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість. Зокрема зазначили, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.06.2013 року встановлено, що договір купівлі-продажу від 08.06.2011 року є неукладеним, а тому, на думку відповідача та його представника, вимога позивача про сплату коштів за неукладеним договором є незаконною. Окрім того, відповідач та його представник посилались на те, що на час укладення договору позивач не був власником багаторічних насаджень - яблунь, які були предметом договору, оскільки на той час право власності на них рахувалось за матір'ю відповідача - [PERSON], яка набула право власності на багаторічні насадження, набувши у 2009 році право власності на земельні ділянки, на яких були розміщені багаторічні насадження на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Згідно державних актів на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 397480 та Серія ЯЖ № 397481, виданих 10.06.2009 року Шаргородською районною державною адміністрацією, зареєстрованих в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01:09:860:00590 та за № 01:09:860:00591, [PERSON] набула право власності на земельні ділянки площею 1,0231 га та 0,8687 га, розташовані на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.55,59). Із свідоцтв про право на спадщину за законом від 11.11.2011 року вбачається, що [INFO] [PERSON] померла. Також, згідно зазначених вище свідоцтв про право на спадщину за законом, [PERSON] успадкував після смерті своєї матері [PERSON] земельні ділянки площею 1,0231 га та 0,8687 га, розташовані на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, які належали спадкодавиці на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки Серія ЯЖ № 397480 та Серія ЯЖ № 397481, виданих 10.06.2009 року Шаргородською районною державною адміністрацією, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.54,58). Із реєстраційних відміток, зроблених Відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області на державних актах на право власності на земельні ділянки Серія ЯЖ №397480 та Серія ЯЖ № 397481 вбачається, що право власності в порядку спадкування [PERSON] набув 30 грудня 2011 року. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.06.2013 року, яке набрало законної сили 17.06.2013 року встановлено, що на земельних ділянках [PERSON], які до нього належали [PERSON], знаходяться багаторічні насадження - яблуні в кількості 734 штуки, 2000 та 2003 років посадки, які обліковуються на балансі ПАТ «Сад Поділля», а відтак, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України ці обставини, не підлягають окремому доказуванню (а.с.48-50). 08 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу (надалі - договір), згідно з пунктом 1.1. якого товариство - позивач зобов'язувалось продати належні йому на праві власності яблуні в кількості 734 штуки, які знаходяться на земельній ділянці покупця, посвідченій державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 397480 та Серія ЯЖ №397481 у власність покупцеві, а покупець - відповідач зобов'язується прийняти яблуні та сплатити за них на умовах цього договору. Пунктами 2.1., 2.2. договору передбачалося, що продавець зобов'язаний передати яблуні у користування покупцю в кількості 734 штуки протягом одного дня з моменту підписання цього договору за актом приймання-передачі. Покупець набуває права власності на яблуні після їх оплати у повному обсязі, що оформляється видатковою накладною (а.с.4). Згідно розділу 3 зазначеного договору, ціна за одиницю товару складала 86,06 грн. Загальна ціна товару, що продається за цим договором 63 168,04 грн. Попередня оплата в розмірі 15 792,01 грн має бути перерахована на рахунок продавця або внесена готівкою в касу протягом 190 днів з моменту підписання договору. Решту суми покупець сплачує у визначені договором строки. Цього ж дня, позивачем та відповідачем було складено акт прийому-передачі майна у користування, згідно з яким на підставі п. 2.1 договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року товариство передало, а [PERSON] прийняв у користування яблуні плодоносні в кількості 734 штуки, які знаходяться на земельній ділянці покупця (а.с.5). 06 грудня 2011 року [PERSON] сплатив позивачу аванс за яблуні згідно договору від 08.06.2011 року 15 800 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №165 (а.с.6). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з набуттям права власності на землю та укладенням і виконанням договорів купівлі-продажу майна, які регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України (надалі - ЗК України та ЦК України відповідно) та іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно зі ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час приватизації [PERSON] земельних ділянок), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Отже, з моменту видачі [PERSON] державних актів на право власності на земельні ділянки Серія ЯЖ № 397480 та Серія ЯЖ № 397481, тобто з 10.06.2009 року у неї виникло право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України (в редакції, чинній на час приватизації [PERSON] земельних ділянок), право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Положеннями ч. 2 ст. 79 ЗК України (в редакції, чинній на час приватизації [PERSON] земельних ділянок) встановлено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Таким чином, на думку суду, земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, отримані громадянами у власність, належать таким громадянам на праві власності разом з насадженнями як один цілий об'єкт. Згідно із ч. 3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Дана норма кореспондується з ч. 2 ст. 79 ЗК України. При цьому ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню та не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки. Висновку про те, що при переході права власності на земельну ділянку, особа набуває також у власність насадження, розміщені на ній, суд дійшов також виходячи із такого. Нормативний акт, який дає визначення багаторічних насаджень, це ГОСТ 26640-85 «Землі. Терміни та визначення» (далі - ГОСТ 26640-85), затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28 жовтня 1985 року № 3453, згідно з п. 27 якого, багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав'янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін. У пункті 4 ГОСТ 26640-85 зазначено, що під сільськогосподарськими угіддями визначено земельні угіддя, які систематично використовуються для отримання сільськогосподарської продукції. Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка, з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об'єкт. Відповідно п. «а» ч. 2 ст. 22, п. «а» ч. 1 ст. 19 ЗК України, визначено, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка. Зі змісту ст. 6 Закону України «Про плату за землю» вбачається, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, в розрізі п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель сільськогосподарського призначення. Отже, і в Законі України «Про плату за землю» під багаторічними насадженнями розуміється не що інше як земельна ділянка. Відповідно до роз'яснень Міністерства аграрної політики України, державні акти на право приватної власності на землю, видані громадянам на розпайовані землі під багаторічними насадженнями, поширюють свою дію також і на самі багаторічні насадження, розташовані на цих землях. Так, в п.п. 6.1, 6.2 Компоненти 6 «Підтримка в реструктуризації сільськогосподарських підприємств» (далі за текстом - Компоненти 6), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 25.10.2005 року № 576 «Про реалізацію Компоненти 6 «Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств», звертається увага акціонерних товариств на наявні в них проблеми у зв'язку з тим, що вартість багаторічних насаджень віднесено до статутного фонду, а землі під багаторічними насадженнями розпайовано і видано держакти на земельні ділянки, а значить на насадження. Таким чином, реорганізовані підприємства не вправі стверджувати, що багаторічні насадження є їх власністю, посилаючись на те, що ці насадження внесені до статутного фонду товариства. Зазначені багаторічні насадження належать власнику земельної ділянки, на яку видано державний акт на право приватної власності. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження. Враховуючи викладене, у відносинах, що складаються між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об'єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів має назву - багаторічні насадження. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року № 6-24639св12, 05.12.2012 року № 6-41914св12 та від 30.01.2013 року № 6-40577св12, від 12.03.2014 року 6-50181св13. Судом встановлено, що на момент набуття [PERSON] права власності на земельні ділянки, на них були розміщені багаторічні насадження - яблуні, які відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України перейшли у власність [PERSON] разом із набуттям нею права власності на земельні ділянки. При цьому, після оформлення права власності на земельні ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON], [PERSON] набув у власність земельні ділянки разом із багаторічними насадженнями, розміщеними на них. Таким чином, твердження представника позивача про те, що багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці відповідача, начебто є власністю ПАТ «Сад Поділля» є безпідставними, оскільки суперечать встановленим у справі обставинам та зазначеним вище вимогам законодавчих і нормативно-правових актів. При цьому, навіть перебування багаторічних насаджень на балансі позивача не є безспірною ознакою його права власності, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації). Отже, оскільки судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року багаторічні насадження, розміщені на земельних ділянках [PERSON] були власністю останньої, то ПАТ «Сад Поділля» не вправі була здійснювати будь-які угоди щодо цих насаджень, у тому числі продавати їх, оскільки в силу ч. 2 ст. 317 та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України виключно власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З огляду на принципи, встановлені у ст.ст. 3, 10, 57-60 ЦПК України, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. Враховуючи усе вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем його права, свободи чи інтересу, оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача коштів на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року є незаконною, позаяк згідно із цим договором позивач продав майно, яке насправді йому не належало. Ухвалюючи дане рішення, суд зважає також на те, що до змісту договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року та до акту приймання-передачі майна у користування від 08.06.2011 року було внесено недостовірні дані, оскільки у пункті 1.1. договору та у пункті 1. акту зазначено, що яблуні в кількості 734 штук знаходяться на земельній ділянці покупця, тобто [PERSON], право власності на яку посвідчено державними актами Серія ЯЖ № 397480 та Серія ЯЖ № 397481. Проте насправді, станом на 08 червня 2011 року [PERSON] не був власником земельних ділянок, право власності на них він набув лише 30 грудня 2011 року, тобто через півроку після укладення договору. Отже, з урахуванням усього вище викладеного, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог, а відтак у їх задоволенні слід відмовити. Окрім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.06.2013 року встановлено ту обставину, що договір купівлі-продажу від 08.06.2011 року є неукладеним, оскільки зазначеним рішенням ця обставина не встановлювалась. Із рішення вбачається, що при розгляді справи суд дійшов висновку про неукладеність договору і на підставі цього відмовив у задоволенні позову. Проте, висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними, а відтак, висновок Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.06.2013 року про неукладеність договору не є обов'язковим для суду при розгляді цієї справи. Зазначене узгоджується з правовою позицією пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5. У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed