Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 2003 року по 2013 рік. За час спільного проживання ними був придбаний та за спільні кошти, власною працею перебудовано та переобладнано житловий будинок по [ADDRESS]. В результаті чого будинок значно збільшив житлову площу та значно були покращені умови проживання. Після розлучення, відповідачка створила неможливі умови проживання, між ними склались неприязні стосунки, вона постійно чинить перешкоди в користуванні житлом. Іншого житла не має. Просив суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням по [ADDRESS]; вселити його в житловий будинок по [ADDRESS]; зобов'язати відповідачку надати ключі від замків будинку; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги (а.с. 128-129). Також вказав, що він тривалий час не проживає в даному будинку через неможливі умови, які створила відповідачка. Тому він вимушений винаймати житло, а саме за договором оренди винаймає квартиру в [ADDRESS], за сплачує 1600 грн., що за 11 місяців склало 17 600 грн. Дані збитки виникли з вини відповідачки, її неправомірні дії, яка має відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Тому просив суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням по [ADDRESS]; вселити його в житловий будинок по [ADDRESS]; зобов'язати відповідачку надати ключі від замків будинку; стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 17 600 грн.; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов (а.с. 56-61). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить будинок по [ADDRESS] на підставі договору дарування. Під час подружнього життя вони проживали разом в даному будинку. Оскільки збереження шлюбу стало неможливим, тому вона подала на розлучення. Між ними склались неприязні стосунки, відповідач [PERSON] постійно компрометує її та вчиняє сварки, під час яких заподіює їй тілесні ушкодження. Спільне проживання з ним є неможливим. Просила суд усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS]; зобов'язати Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області здійснити дії щодо зняття з реєстрації [PERSON]; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи відповідачка уточнила зустрічні позовні вимоги (а.с.108-111). Обґрунтовувала тим, що вона як власник житлового будинку має право використовувати його для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідач [PERSON] на даний час є не членом її сім'ї, з ним склались неприязні стосунки. Не проживає в житловому будинку відповідач тривалий час і є таким, що втратив право користування даним будинком. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS]; зобов'язати Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області здійснити дії щодо зняття з реєстрації [PERSON]; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач та його представник свої вимоги підтримали, проти зустрічного позову заперечував. Суду пояснили, що спірний будинок вони будували разом з відповідачкою. Близько двох років тому [PERSON] та її батьки почали чинити йому перешкоди в користуванні житлом. Більше року там не проживає, бо йому порадили там не проживати, особистих речей його там не залишилось. На праві власності йому належить земельна ділянка в м. Миргород, є житловий будинок на ній, але він не введений в експлуатацію. Відповідачка в спірному будинку також не проживала, але замки змінила, не давала доступу йому до будинку, вчиняла сварки з ним. Тому просили суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі, відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. У судовому засіданні відповідачка та її представник проти позову заперечували, підтримали вимоги за зустрічним позовом. Суду пояснили, що вони з квітня 2012 року проживають окремо. Між ними склались неприязні стосунки, постійно виникали сварки, [PERSON] застосував фізичне насилля до неї, в результаті чого їй були заподіяні тілесні ушкодження. Її батьки проживають в Полтавській області, інколи приїжджають до неї в гості. З жовтня 2012 року вона виїхала з будинку, через неможливі умови проживання, які створив відповідач, який постійно приводив друзів та розпивав з ними спиртні напої. Навесні 2013 року він самовільно змінив замки на дверях, тому вона вимушена була їх зняти, нових в той час не ставила. Відповідач сам залишив будинок, тому вона вирішила зробити там ремонт, який за допомогою своїх батьків робила з серпня 2013 року по лютий 2014року. В лютому 2014 року вона вселилась в будинок. Просила суд задоволити зустрічний позов, та відмовити в задоволенні позову [PERSON] У судове засідання представник Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи судом встановлено, що 12 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №55. Від сумісного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2012 року даний шлюб було розірвано. 16 серпня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. З довідки №1440 від 23 грудня 2013 року виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вбачається, що за адресою: [ADDRESS] - зареєстровані [PERSON] (заявник, [INFO]), [PERSON] (син, [INFO]), [PERSON] (не родич, [INFO]), [PERSON] (племінниця, [INFO]), [PERSON] (невістка, [INFO]). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя, в тому числі житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року рішення районного суду залишено без змін. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Таким чином, відповідач до моменту залишення будинку був колишнім членом сім'ї власника та мав право користування жилим приміщенням. Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки, що підтверджується численними зверненнями до органів внутрішніх справ, актом судово-медичного обстеження №350 від 15 листопада 2012 року, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Разом з тим, покази свідків щодо часу проживання, залишення речей, неможливості проживання позивача через створення неможливих умов, суд до уваги не бере, оскільки дані покази містили суттєві розбіжності, містили лише суб'єктивні оціночні судження та припущення, з них не можливо встановити конкретні та об'єктивні факти, які б могли вплинути на розгляд цієї справи. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. За правилом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З пояснень позивача та відповідача встановлено, що відповідачка з жовтня 2012 року по лютий 2014 року не проживала в спірному будинку, позивач не проживає більше року, забрав свої речі та переїхав, внаслідок неприязних відносин; з того часу він не проживав у спірному будинку. Судом встановлено, що з травня 2013 року позивач [PERSON] не проживає у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], не мав перешкод в користуванні і спірним житловим будинком, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про дійсний намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив, з заявою про вселення на спірну житлову площу звернувся лише після вселення в будинок відповідачки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживала понад один рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405 ЦК України дає підстави суду визнати [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому в цій частині зустрічний позов підлягає задоволенню. Доводи [PERSON], що він там не міг проживати, батьки відповідачки постійно вчиняли з ним сварки, не надавали ключі від будинку, викинули його речі, спростовуються матеріалами справи. Так, батьки відповідачки зареєстровані в Полтавській області і там проживають, доказів їх постійного проживання в спірному будинку суду подано не було. Щодо причин виїзду з житлового приміщення позивач повідомив суду, що виїхав, бо йому так порадили. Належних та допустимих доказів щодо дійсного бажання вселитись в будинок, вчинення реальних дій суду подано не було, а пояснення, що він приходив кормити собаку та просив впустити його в помешкання не підтверджують даної обставини. Поданий відеозапис суд оцінює критично, оскільки на ньому не можливо встановити час події, осіб, хто знімає, обґрунтованість та правдивість висвітлених обставин (в тому числі щодо намагання відчинити двері якимось ключем). Сам по собі факт не приязних стосунків між сторонами не є обґрунтуванням підстави неможливості проживання в будинку більше року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання відділу зняти з реєстрації [PERSON] не підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] добровільно залишив помешкання, дійсних вчинків не робив щодо збереження за ним права на проживання в будинку, та втратив право на користування помешканням, а тому вимоги про вселення та відшкодування шкоди не підлягають задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення зустрічних позовних вимог, та відмови в задоволенні первісного позову.

Outcome: dismissed