Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про стягнення з відповідача 5 000,00 гривень боргу за борговою розпискою, 364,00 гривень 3% річних, 3 569,45 гривень пені, 537,84 гривень інфляційних втрат та 1 000,00 гривень заподіяної моральної шкоди. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що 16 квітня 2018 року [PERSON] під розписку позичила у нього 5 000,00 гривень строком до 10 травня 2018 року. Проте позичені гроші вона не повернула, тим самим порушила взяте на себе зобов`язання і на сьогоднішній день ухиляється від їх повернення, оскільки на його неодноразові звернення не реагує. На подану заяву з приводу шахрайських дій відповідача Любомльський відділ поліції порекомендував звернутись до суду з огляду на існування між ним цивільно-правових відносин. Через порушення зобов`язання відповідач зобов`язана сплатити йому 3% річних, пеню та інфляційні втрати. Крім цього, йому заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок неповернення відповідачем коштів зазнав переживань, страждань, постійно перебував у нервовій та психологічній напрузі, що створювало для нього життєвий дискомфорт та психічне навантаження. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У зв`язку з поверненням адресованого відповідачу поштового відправлення з копією вказаної ухвали та матеріалами позову без вручення за закінченням терміну зберігання, ухвалою від 25 листопада 2020 року судом постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Пояснив, що гроші за розпискою від 16 квітня 2018 року відповідачу позичав частинами упродовж певного часу до її написання. У підсумку станом на цю дату всього позичив відповідачу 5 000,00 гривень. Раніше відповідачу також позичав гроші і вона писала розписку, проте цей борг вона погасила. Борг за розпискою від 16 квітня 2018 року залишився непогашеним. Паспорт і картку на виплату, яка на дату написання розписки уже була заблокована, відповідач віддала йому добровільно в якості доказу про повернення боргу. Хлопець відповідача налаштував її так, що борг можна не віддавати, тому гроші вона відмовилась віддавати. Паспорт віддав їй, а собі залишив його копію, оскільки, як повідомили працівники поліції, паспорт не може братись в рахунок забезпечення виконання зобов`язання. Відповідач позов не визнала. Пояснила, що дійсно 16 квітня 2018 року писала позивачу розписку на 5 000,00 гривень. Проте цей борг віддала в повному обсязі, оскільки їй необхідний був паспорт на подання в управління праці документів для отримання соціальної допомоги як одинокій матері. На той час вони тривалий час товаришували, тому не звернула уваги, що розписка залишилась у позивача. Після того, як їх дружба припинилась, позивач почав вимагати від неї ці гроші. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні такі обставини. 16 квітня 2018 року [PERSON] власноручно склала розписку, у якій підтвердила, що заборгувала [PERSON] 5 000,00 гривень, які зобов`язалась віддати до 10 травня 2018 року. Після цього [PERSON] має повернути їй паспорт і картку на виплати. Факт складання вказаної розписки та отримання коштів [PERSON] не оспорює, а лише заперечує невиконання взятого на себе грошового зобов`язання. 13 липня 2020 року [PERSON] надіслав [PERSON] письмову претензію щодо необхідності повернення боргу. З приводу наповнення позики позивач також звертався у Любомльський відділ поліції, на що листом від 21 серпня 2020 року йому було роз`яснено необхідність звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факту передачі коштів у борг. Підтвердження виконання зобов`язання визначено у ст.545 ЦК України. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1 ст.545 ЦК України). Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2 ст.545 ЦК України). Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч.3 ст.545 ЦК України). У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч.4 ст.545 ЦК України). Як встановлено у справі, боргова розписка на даний час знаходиться у позивача. Належних, достовірних та допустимих доказів того, що відповідач повернула позивачу позичені кошти, матеріали справи не містять і в судовому засіданні їх не надано. Посилання відповідача на перебування з позивачем на той час у дружніх стосунках, через що розписку вона не забрала, не підтверджує належного виконання нею грошового зобов`язання, адже між ними склалися договірні зобов`язання, взаємовідносини за якими чітко врегульовані законом. Тим більше, що між сторонами раніше уже мали місце аналогічні взаємовідносини за договором позики, тому порядок виконання такого зобов`язання і його підтвердження вочевидь відповідачу мають бути відомі. Повернення позивачем паспортного документа також не може слугувати доказом повернення відповідачем боргу з огляду на положення ст.545 ЦК України, які чітко визначають факти, які підтверджують виконання зобов`язання. Позиції позивача про обставини повернення паспортного документа відповідач не спростувала, тому у спірних правовідносинах суд в якості визначального доказу приймає саме факт перебування боргової розписки у позивача. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин та відповідних норм закону суд приходить до висновку про невиконання відповідачем грошового боргового зобов`язання перед позивачем по поверненню боргу, через що вимога останнього про стягнення 5 000,00 гривень позики є обґрунтованою та підставною. Згідно із ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно з розрахунками позивача три проценти річних та інфляційні втрати ним нараховані з 16 квітня 2018 року по 18 вересня 2020 року і становлять 364,00 гривень та 537,84 гривень відповідно. Однак, оскільки сума позики відповідачем згідно розписки підлягала поверненню до 10 травня 2018 року, то зобов`язання вважається простроченим саме з цієї дати, а не з дня написання розписки. У зв`язку із цим, за період з 10 травня 2018 року по 18 вересня 2020 року три проценти річних за прострочення відповідачем зобов`язання буде складати 354,66 гривень, а інфляційні втрати - 565,52 гривень. Проте в силу ч.1 ст.13 ЦПК України суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, тому сума інфляційних втрат підлягає задоволенню у заявленому розмірі, оскільки є дещо меншої від обрахованої судом. Вимога позивача про стягнення пені в сумі 3 569,45 гривень у позові нічим не обґрунтована, не відповідає умовах укладеного договору та не ґрунтується на вимогах закону. Так, згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Предметом позову у справі є грошова заборгованість, а не речі, визначені родовими ознаками, тому зобов`язання по сплаті неустойки у відповідача не виникає. Крім цього, у розписці сторони не обумовлювали про настання для боржника відповідальності у вигляді пені в разі несвоєчасного виконання зобов`язання. Щодо обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 1 000,00 гривень, то посилання позивача на ч.1 ст.1167 ЦК України є безпідставними, оскільки дана норма регулює деліктні (недоговірні) зобов`язання. За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди. Укладеним між сторонами договором позики не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі неналежного виконання умов договору відповідачем. У зв`язку із цим відсутні підстави для задоволення позову як в частині стягнення пені, так і відшкодування моральної шкоди. Таким чином, судом встановлено підстави для часткового задоволення позову, а саме стягнення з відповідача суми позики в розмірі 5 000,00 гривень, 3 % річних в сумі 354,66 гривень та інфляційних втрат в сумі 537,84 гривень. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог із розрахунку задоволення 56,27 % таких вимог.

Outcome: partial