Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

У лютому 2013 р. до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області надійшла вищевказана позовна заява. Вимоги позову мотивовані тим, що відповідач уклавши з позивачем кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, систематично порушував свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. Після скасування заочного рішення справа розглядалась у загальному порядку. У судове засідання представник позивача не з'явився, засобами поштового зв'язку направив заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, на вимогу суду направляв письмові пояснення з окремих питань. В процесі судового розгляду відповідач в даній справі призваний на військову службу по мобілізації /а.с. 153/. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив заявивши в судовому засідання про застосування позовної давності. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Частина 1 ст. 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 60 ЦПК України закріплює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 10.09.2006 р. відповідач підписав заяву позичальника № DNH4KP90000186 про надання кредиту в сумі 2852 грн. 20 коп. строком на 24 місяці з умовою сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості. Відповідач (позичальник) зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти в строки обумовлені в заяві позичальника та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам З виписок по рахунку, наданих позивачем вбачається, що ним виконані свої зобов'язання з надання кредиту. Вказана обставина відповідачем не заперечується. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач не повернув тіло кредиту та не сплатив проценти за користування кредитними коштами у строк, обумовлений в заяві позичальника, а саме, до 10.09.2008 р. включно. Доказів належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором відповідач не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що відповідач в даній справі є таким, що прострочив виконання своїх зобов'язань, зокрема, щодо сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць від суми залишку заборгованості та щодо повернення тіла кредиту в сумі 2289 грн. 27 коп. у строк до 10.09.2008 р. Відповідачем в даній справі заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для банку (позивача) строк позовної давності почав свій перебіг 11.09.2008 р. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У пункті 5.5. доданих до позовної заяви Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») вказується, що «терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені штрафів за даним Договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років». Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Суд не вважає, що у правовідносинах позивача та відповідача у даній справі позовна давність була збільшена за домовленістю до п'яти років враховуючи наступне. По-перше, позивачем не надано доказів того, які саме умови надання споживчого кредиту діяли на день підписання заяви позичальника, тобто на 10.09.2006 р., зокрема, коли та ким дані умови було затверджено. По-друге в заяві позичальника, підписаній 10.09.2006 р. вказується про «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», а до позовної заяви додані «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)». Дані розбіжності позивачем ніяким чином не роз'яснені. По-третє, позивачем не надано доказів того, що відповідач при підписанні заяви позичальника був ознайомлений саме з тими Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які додані до позовної заяви, оскільки підпис позичальника на жодній зі сторінок даних Умов відсутній. За таких обставин відсутні підстави вважати, що між позивачем та відповідачем досягнута домовленість про збільшення позовної давності, а тому при вирішенні даного спору суд виходить із загального строку позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно письмових пояснень позивача /а.с. 110/ останній платіж в рахунок погашення заборгованості позивачем було здійснено 21.10.2010 р. в сумі 448 грн. Позивач вказує, що доказом переривання перебігу позовної давності є копія платіжного доручення № 60911А7СF3 від 21.10.2010 р. /а.с. 152/. З даного платіжного доручення вбачається, що відділенням банку (м. Шостка, вул. К.Маркса, 19) було перераховано 448 грн. на рахунок одержувача - [PERSON] (відповідача). Однак, відповідач категорично заперечив, що саме він вносив вищевказані кошти 21.10.2010 р. через касу відділення банку, оскільки в цей день перебував за межами м. Шостка. За клопотанням представника відповідача судом витребувано від відповідача оригінали документів щодо внесення готівки 21.10.2010 р. в сумі 448 грн. до каси банку. Однак, позивач таких доказів не надав вказуючи /а.с. 158/, що архівні документи починаючи з 2010 р. знаходяться в м. Донецьк. Будь-яких інших доказів того, що саме відповідач сплачував 21.10.2010 р. кошти через касу банку (дані відеоспостереження, фотофіксації тощо) позивачем також не надано. Судом звертається увага, що докази на підтвердження своїх вимог позивач мав надати або разом із позовною заявою (яка була подана у лютому 2013 р.) або в процесі судового розгляду, який завершився ухваленням заочного рішення у березні 2013 р., а тому посилання на труднощі щодо вивезення архіву з окупованої території є безпідставними. Таким чином, належні докази того, що саме відповідачем [PERSON] було 21.10.2010 р. внесено через касу банку кошти в сумі 448 грн., що свідчило б про визнання ним свого боргу, відсутні, а відтак, відсутні докази переривання перебігу позовної давності. За таких обставин сплив позовної давності по вимогам позивача мав місце 11.09.2011 р., а позов було направлено до суду наприкінці січня 2013 р. (зареєстровано 05.02.2013 р.). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доказів поважності причин пропущення позовної давності позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене та норми ст. 88 ЦПК України, відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат

Outcome: dismissed