Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Енергобанк», згідно з яким просив суд: визнати недійсним Договір № 21 про відступлення прав вимоги від 18.05.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.10.2013 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, за умовами якого банк відкриває держателю картковий рахунок № [NUMBER] в гривнях та випускає кредитну картку типу VISA Platinum, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійсненим з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки. При цьому, відповідно до п. 1 Додаткової угоди №1 до Договору від 01.10.2013 року розмір кредитного ліміту складає 50 000,00грн. Разом з тим, 18.05.2018 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений Договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 00-039508-01 від 01.10.2013 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». В свою чергу, на думку позивача, вказаний договір є недійсним, оскільки останній, попри його назву, містить всі ознаки і правовий зміст договору факторингу, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не має ліцензії на надання фінансових послуг факторингу. Крім того, позивач зазначає, що оскільки фізичні особи/юридичні особи не є банком або іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, відповідно до вимог глави 73 ЦК України ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не мало право відступати або зобов`язатися відступити фізичним особам/юридичним особам своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника), набуте за договорами між банками (первісний кредитор). Ухвалою від 15.02.2019 року відкрито провадження у праві, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 18.03.2019 року до суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якому відповідач, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити. 19.04.2019 року до суду надійшли пояснення позивача. Ухвалою від 19.04.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 29.11.2019 року до суду надійшов відзив відповідача ПАТ «Енергобанк» щодо позову, в якому відповідач, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Відповідач ПАТ «Енергобанк» у судове засіданні свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 01.10.2013 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, за умовами якого банк відкриває держателю картковий рахунок № [NUMBER] в гривнях та випускає кредитну картку типу VISA Platinum, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійсненим з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки. При цьому,18.05.2018 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений Договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 00-039508-01 від 01.10.2013 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с.15-21). При цьому, позивач, в обгрунтування позову зазначив, що вищенаведений договір є недійсним, оскільки останній, попри його назву, містить всі ознаки і правовий зміст договору факторингу, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не має ліцензії на надання фінансових послуг факторингу. Так, згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. При цьому, положеннями ст.ст. 1078, 1079 ЦК України регламентовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. В свою чергу, відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, слід зазначити, що договір відступлення прав вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє. Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то застосовуються положення про договір дарування. Так, як вбачається зі змісту спірного договору, сторони засвідчили свій намір розглядати правочин, передбачений цими договорами, як продаж, та застосовувати до нього обов`язкові положення чинного законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги. При цьому, текст укладеного між відповідачами договору не містить жодного посилання на факторинг, а сама їх термінологія та суть навпаки підтверджує, що між відповідачами було укладено договір про відступлення права вимоги (цесія). За вказаних обставин, виходячи з аналізу вищезазначених правових норм у сукупності з наданими сторонами спору доказами, а також оцінюючи відмінності між договором відступлення права вимоги і договором факторингу, суд вважає, що спірний договір укладено у відповідності до ч.3 ст. 656, ст.ст. 512-516 ЦК України, а тому вказаний договір не є договором факторингу, не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення боргу з боржника саме на користь банку, та у зв`язку з цим не підпадає під дію Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», на положення якого посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог. При цьому, Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №1765 про застосування заходу спливу до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» само по собі не може слугувати підставою для визнання вказаного оспорюваного договору недійсним. Також слід зазначити, що згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено його права. Натомість, як вбачається, спірний договір передбачає лише заміну кредитора у зобов`язанні, не припиняє самого зобов`язання, а тільки приводить до вибуття однієї зі його сторін. Крім того, Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсного спірного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed