Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, застосування наслідків її недійсності. В обгрунтування позову зазначив, що 29.04.2008 року померла його дружина, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом до майна померлої [PERSON] Крім позивача, спадкоємцем першої черги за законом до майна померлої [PERSON] є її дочка, [PERSON], яка спадщину також прийняла. 03.09.2008 року позивач подав до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] Позивач вказує, що у нього, як і інших спадкоємців виникло право на спадкування після померлої [PERSON], оскільки до дня смерті дружини він разом з нею проживав та був зареєстрований в одному житловому приміщенні, видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмежена, а тому намірів звертатися до нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не мав. За пропозицією відповідача позивач зявився до Четвертої державної нотаріальної контори з питання отримання консультації та написав державному нотаріусу заяву, проте не знав, що ця заява є відмовою від спадщини. Позивач вказує, що написання заяви про відмову від спадщини не відповідало його внутрішній волі та намірам, він помилявся стосовно дійсних обставин справи. Крім того, відмова від спадщини поставила позивача у вкрай невигідні умови, оскільки з часом він не зможе прийняти участь у реалізації свого права власності. Зважаючи на викладене вище, позивач просить визнати недійсною відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] після померлої [PERSON], яку позивач подав до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контри 03.09.2008 року за реєстровим № 1840. Представник відповідача просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, направленим до суду листом просила розглядати справу у свою відсутність. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2008 року померла [PERSON], після смерті якої залишилася 1/4 частина квартири [ADDRESS]. 03.09.2008 № 1840 позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини, яка залишилася після померлої дружини на користь [PERSON] 20.10.2015 року до Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася [PERSON], проте державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу було відмовлено у звязку з відсутністю право установлювального документа на квартиру. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 10.03.2016 року за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] Відповідно до вимог\~ст.11 ЦК України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним; У відповідності до ст.ст.\~10,\~11,\~60 ЦПК України\~суд здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог\~статті 1273 ЦК України\~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку встановлено для її прийняття. Відповідно до\~ст. 1274 ЦК України\~спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.\~225,\~229 -231\~і\~233 ЦК України. Позивач, посилаючись на вимоги\~ст. 225 ( вчинення правочину особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та ст.229 -231 ЦК України ( особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) просить визнати недійсною відмову від прийнятя спадщини. Відповідно до\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності зі\~статтею 229 ЦК України\~правочин, здійснений під впливом помилки є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, яка повинна мати істотне значення. До помилок, які мають істотне значення слід віднести помилку щодо змісту правочину, сторони правочину, предмету правочину, якості об'єкту, ціни, правової природи правочину тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилась, необхідно нести значні витрати. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину\~.\~Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Доводи позивача про те, що він помилявся щодо істотних умов правочину, що вплинуло на його волевиявлення, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Позивач та його представник не надали доказів, які б свідчили про його помилку щодо істотних обставин правочину. А помилка внаслідок власного недбальства, не знання закону, неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З пояснень позивача та відповідача убачається, що вони проживають в одній квартирі та у них часто на побутовому грунті виникають сварки. Позивач відмовився надавати позивачеві право установлювальні документи на оформлення спадщини на частину квартири, яка залишилася після померлої [PERSON]. внаслідок чого за захистом свого майнового права відповідач змушена була звернутися з позовом до суду. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, яку мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного суду України №9 от 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Норми статті\~230 Цивільного кодексу\~не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Згідно ст. 231 ЦК України правочин, який вчинено особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Позивач вказує, що відповідач умисно ввів його в оману, оскільки обіцяв взамін відмовити від спадщини опікуватися позивачем, проте цього не зробив, проте ці обсбставини також не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Оскільки позивач не скористався своїм правом та не відкликав свої заяви про відмову від прийняття спадщини в шестимісячний строк, визначений для прийняття спадщини, то відповідно у суду відсутні законні підстави для визнання відмови від спадщини недійсною. Крім того, позивач пропустив строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З матеріалів справи убачається, що із заявою про відмову від прийняття спадщини позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 03 вересня 2008 року, в той час як з позовом до суду звернувся 26.02.2016 року, тобто з пропуском строків позовної давності. відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає, що в позові слід відмовити у звязку з пропуском позивачем строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed