Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У лютому 2015 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа державний нотаріус Другої криворізької державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 січня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарував відповідачу земельну ділянку та житловий будинок № 18 по вул. Юрчака у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Оскільки позивач помилився щодо правової природи укладеного ним договору, вважав, що укладає договір довічного утримання, просив задовольнити позов та визнати оспорюваний договір недійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року в позові відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року змінено в частині підстав відмови у позові, у іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом не було враховано пояснень свідків та нотаріуса, яка у судовому засіданні пояснила, що сторони зверталися до неї з проханням укласти договір довічного утримання, але у звязку з тим, що не було достатньо документів, вона запропонувала укласти договір дарування. Крім того, [PERSON] вважає, що своєчасно звернувся в суд і посилання відповідача на пропуск позовної давності є необґрунтованим. Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Судом встановлено, що 26 січня 2008 року сторони уклали договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2-288, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] належні йому на праві власності домоволодіння № 18 по вул. Юрчака у м. Кривому Розі та земельну ділянку, що знаходиться за тією ж адресою. Як вбачається з виписки із амбулаторної карти [PERSON], згідно якої останній перебуває на «Д» обліку з діагнозами ІБС, посінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст., ХОЗЛ, хронічний бронхіт, дісциркуляторна енцефалопатія складного генезу, церебросклероз, вестибулярнозрачковий синдром, катаракта обох глаз, атеросклероз сітківки, двустороння нейросенсорна туговухість (а.с. 39-42). Згідно з Постанови ЛКК 1400 від 07.11.2014 року, Центру ПМСД №3 Криворізької міської ради, [PERSON] встановлено діагноз генералізований атеросклероз, висновком ЛКК встановлено, що [PERSON] потребує стороннього догляду як нездатний до самообслуговування, терміном : постійно. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що наміру дарувати відповідачеві належне йому на праві власності домоволодіння він не мав й при укладенні договору вважав, що між ними виникнуть правовідносини, що регулюються договором довічного утримання, оскільки він людина похилого віку, хворіє та потребує стороннього догляду, а тому договір має бути визнаний удаваним та недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, позивач мав на меті отримати від відповідача догляд і необхідну допомогу й не мав наміру дарувати своє житло, тобто передбачав укладення договорів довічного утримання, що вказує на вчинення правочину під впливом помилки. Однак, місцевий суд помилково не звернув уваги на вказані обставини та дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. З огляду на викладене апеляційний суд, установивши, що [PERSON], як людина похилого віку, за станом здоровя потребує стороннього догляду та допомоги, погодився на передачу домоволодіння, яке є його єдиним житлом та у якому він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України. Апеляційний суд також не погоджується з висновком місцевого суду щодо спливу строків позовної давності, оскільки у порушення положень ст.267 ЦПК України, місцевий суд не навів мотивів щодо поважності або неповажності причин пропуску строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. При цьому у разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту. Позивач вважав, що строк ним пропущено з поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач є людиною похилого віку (на нас розгляду справи судом першої інстанції 89 років), постійно хворіє, є інвалідом війни І групи та потребує стороннього догляду, що підтверджується постановою ЛКК № 1400 від 07.11.2014 року, копією посвідчення ветерана війни, відповідно . Відтак, на підставі п.5 ст.267 ЦК України апеляційний суд визнає причини пропуску строку позовної давності [PERSON] поважними та вважає за необхідне поновити пропущений строк на звернення до суду з позовом. Враховуючи, що судом першої інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Виходячи з положень ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивачем при поданні позову згідно квитанції № 6721\\з32 від 26.01.2015 року було сплачено судовий збір у сумі 243,60 грн., а також, згідно платіжного доручення № 3752\\з1 від 18.11.2015 року сплачено 267,96 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, тобто всього 511,56 грн. / а.с.1, а.с.51./. Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 511,56 грн.

Outcome: approved