Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

у листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на 1/12 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 105,9 м2 , житловою площею 63,10 м2. Позовні вимоги мотивувала тим, що є власником 11/12 частин будинку [ADDRESS] , зареєстрована та проживає в ньому з 1983 року, в той час як відповідач з 1986 року в будинку не проживає, не приймає участі у сплаті комунальних платежів, не цікавилась його станом та взагалі в ньому не з`являлась. Вважає, що оскільки добросовісно та відкрито користується нерухомим майном на протязі більше десяти років, набула право власності на 1/12 частину будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Ухвалою від 20.11.2018 року відкрито провадження у справі з розглядом справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.02.2019 року (а.с. 54-55). 14.02.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 16.04.2019 року (а.с. 64). 16.04.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 08.08.2019 року (а.с. 71). Ухвалою від 08.08.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 07.11.2019 року (а.с. 81). У судове засідання 07.11.2019 року позивач не з`явилась, представник останньої надав заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначенням того, що позов підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] , котра в установленому законом порядку про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечують позивачі, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] є власницею 11/12 частини будинку [ADDRESS] , загальною площею 105,9 м2 , житловою площею 63,10 м2, на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.09.2014 року, котре набрало законної сили 16.10.2014 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. 16.06.2015 року за реєстровим № 556 (а.с. 10-20). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.09.2014 року, котре набрало законної сили 16.10.2014 року, і відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України та принципу юридичної визначеності, має преюдиційне значення у цій справі, встановлено, що власником 1/12 частини будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 44226, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 16.08.1948 року, є відповідач [PERSON] , котра згідно запису у домовій книзі змінила прізвище на [PERSON] і не проживає у будинку з 1986 року (а.с. 21-38). Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Таким чином, право власності виникає незалежно від права попереднього власника на цю річ і не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, передбачених в ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме тривалості, добросовісності, відкритості та безперервного володіння майном, як своїм власним. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення ст. ст. 344, 335 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови). З наведеного суд приходить до висновку про те, що позивач більше 10 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набула право власності за набувальною давністю 1/12 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь кожного з позивача судовий збір у розмірі 1 865,00 грн. (а.с. 3). На підставі викладеного,

Outcome: approved