Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернуся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради від 24 вересня 1973 року №2663 [PERSON] , виданий ордер №209500 серії Г на право зайняття чотирьох кімнат в квартирі [ADDRESS] разом із сім`єю, до складу якої входять : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Основний квартиронаймач, [PERSON] , помер [INFO] . У 1992 році позивач був засуджений і відбував покарання у місцях позбавлення волі, у зв`язку із чим, 21 липня 1992 року знятий з місця реєстрації. Після звільнення, 29 листопада 2004 року проживав за вище зазначеною адресою разом із матір`ю [PERSON] , та братами [PERSON] , [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та брата [PERSON] , який помер [INFO] , він проживав з відповідачами у квартирі, проте вони заперечують проти його реєстрації за місцем проживання, через те, що квартира є неприватизованою. Посилаючись на положення, ст.ст.64,65 ЖК України, після уточнення позовних вимог у травні 2016 року, просить суд задовольнити пред`явлені вимоги. В запереченнях на позовну заяву представника відповідача [PERSON] , посилаючись на положення ЗУ «Про свободу пересування», ст.ст.65,71,72,107 ЖК України просять суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. В мотивування заперечення посилаються на те, що позивач тричі відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте у передбачений законом 6 місячний строк після відбування покарання та звільнення з місць позбавлення волі 29 листопада 2004 року не повернувся на попереднє місце проживання, не користувався квартирою, участі в її утриманні не приймав, у зв`язку із чим, втратив право користування квартирою. У травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] в якому просила суд визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В мотивування зустрічного позову зазначає, що з 1992 року після зняття з місця реєстрації через засудження до позбавлення волі [PERSON] . При повторному засудженні згідно вироку Ватутінського районного суду м.Києва від 28 лютого 2000 року на час скоєння злочину, [PERSON] проживав у [ADDRESS] . Після звільнення з місці позбавлення волі 29 листопада 2004 року він не скористався правом у передбачений ст.71 ЖК України строк зайняти збережене за ним, через тимчасову відсутність житлове приміщення, ніколи з часу звільнення в ньому не проживав, особистих речей не має, участь в його утриманні не приймав, комунальні послуги не сплачував, тому просить задовольнити зустрічний позов. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 07 квітня 2016 року матеріали позову передано в провадження судді Богдан О.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року закрито провадження в часині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщення, у зв`язку із смертю [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ від 04 жовтня 2016 року справу передано в провадження судді Камбулова Д.Г. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 16 травня 2017 року справу передано в провадження судді Тітова М.Ю. За результатами повторного автоматизованого розподілу від 13 травня 2019 року справу передано в провадження судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року прийнято відмову [PERSON] від зустрічного позову до [PERSON] , провадження за зустрічним позовом закрито. Вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, з усіма дослідженими доказами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, та видно з матеріалів справи, що на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради №2663 від 24 вересня 1973 року, виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів [PERSON] , виданий ордер №209500 серії Г на право зайняття чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] . На сім`ю у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9 том 1). З довідки КП «Житлосервіс «Приозерне» за №1712 від 20 травня 2015 року, виданої [PERSON] видно, що він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 06 вересня 1988 року та знятий з реєстраційного обліку через засудження 21 липня 1992 року (а.с.62 том1). Згідно свідоцтва про смерть, виданого Подільським відділом реєстрації актів цивільного стану м.Києва 09 лютого 1990 року, квартиронаймач [PERSON] , помер [INFO] (а.с.12 том 1). Як видно зі свідоцтв про смерть, [PERSON] , померла [INFO] , [PERSON] , помер [INFO] , та [PERSON] , помер [INFO] (а.с.13,14,60 том 1). Як видно з досліджених судом, вироку Мінського районного суду м.Києва від 03 червня 1992 року, позивач [PERSON] засуджений до позбавлення волі на строк три роки (а.с.65-67 том 1). Крім того, вироком Мінського районного суду м.Києва від 02 липня 1995 року [PERSON] засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців (а.с.68-69 том1). Вироком Ватутінського районного суду м.Києва від 28 лютого 2000 року, позивач [PERSON] засуджено до 3 років 6 міс. позбавлення волі (а.с.70-72 том1). З довідки, виданої Державним департаментом з питань виконання покарань [PERSON] звільнений з Бучанської ВК-85 у зв`язку із відбуттям покарання 29 листопада 2004 року (а.с.73 том 1). Як видно з довідки виданої КП «Житлосервіс «Приозерне» за №17678 від 17 грудня 2014 року з місця проживання про склад сім`ї та прописку, в квартирі [ADDRESS] , що належить до комунальної власності зареєстровані : [PERSON] - наймач, [PERSON] - син, [PERSON] -дочка, [PERSON] -онук, [PERSON] -зять, [PERSON] -онук, [PERSON] -син (а.с.80 том1). Станом на 16 березня 2016 року, за вищезазначеною адресою проживають та зареєстровані 4 особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «Житлосервіс «Приозерне» від 29 квітня 2016 року (а.с.82 том1). В довідках Оболонського управління поліції ГУ НП в місті Києві від 24 квітня 2016 року та 23 травня 2016 року виданих [PERSON] зазначено, що [PERSON] веде антісоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напрями, вчиняв сімейні сварки, насильство в сім`ї, та порушував громадський порядок, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. В квартирі [ADDRESS] продовж року не проживає (ас.84,85 том 1). Свідок зі сторони позивача [PERSON] , пояснила, що з [PERSON] та її чоловіком [PERSON] стосунки є неприязні. Позивач [PERSON] її рідний брат. Пояснила, що з 2016 року, після смерті матері та братів [PERSON] в спірній квартирі не проживає. Свідок [PERSON] , пояснив, що [PERSON] проживав у квартирі разом з братами та матір`ю. Після смерті матері не проживав. Відомості про вчинення перешкоди [PERSON] в проживанні невідомі. Зараз [PERSON] проживає у названого брата. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що знайома зі сторонами оскільки з [PERSON] вона зустрічалась. У рік, коли померли брати, сестра забрала у [PERSON] ключі від квартири. Свідок [PERSON] , в суді пояснив, що живе через декілька парадних у цьому ж будинку. Останній раз був у квартирі у 2016 році приходив до [PERSON] . В період коли жила мати та брати, [PERSON] проживав в квартирі постійно. Зараз проживає у знайомого. В судовому засіданні допитана в якості свідка зі сторони відповідачів [PERSON] , яка пояснила, що є родичем відповідачів. Позивач [PERSON] у квартирі №38 постійно не мешкав, він приходив до своєї матері, лише іноді бачила. В Києві проживає з 2000 року по [ADDRESS] . [PERSON] ніколи не проживали в квартирі по [ADDRESS] . Відповідачі не вживають алкоголю, тому забороняли влаштовувати в квартирі, де проживають їх діти, зборища. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є другом [PERSON] з 6 класу. В його квартирі перебував періодично, щотижня на вихідних. Позивача [PERSON] знає візуально. Проживає в сусідньому парадному по [ADDRESS] вже більше п`яти років, може більше. Про заміну замків в квартирі №38 йому нічого не відомо. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що після звільнення з місць позбавлення волі він фактично проживав у квартирі [ADDRESS] разом з матер`ю та братами, проте не зареєстрував місце свого проживання через незгоду відповідачів просив визнати за ним право користування житлом. Визначаючи характер спірних правовідносин, хронологічність обставин та подій, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї колишнього наймача, які регулюються положеннями ЖК України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Проте, з досліджених судом матеріалів справи не встановлено та позивачем не надано переконливих доказів, що з часу його звільнення з місця позбавлення полі, а саме 29 листопада 2004 року по дату звернення до суду з позовом, лютий 2016 року, що він повернувся у квартиру [ADDRESS] для постійного проживання, що свідчить про те, що він відмовився від свого права користування спірним житловим приміщенням. Посилаючись в позовній заяві, що він сплачував комунальні послуги з утримання житла, жодних доказів в підтвердження викладених обставин не надає. Будь-яких належних та допустимих доказів його постійного проживання, ведення господарства, витрат по утриманню житла, та (або) перебування у житловому приміщенні його речей, одягу, щоб свідчило про наявність тісних та сталих зв`язків саме зі спірним житловим приміщенням, позивачем не надано. Згідно вироку суду від 28 лютого 2000 року, місце проживання позивача [PERSON] зазначено [ADDRESS] (а.с.а.с.70 том 1). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Судом досліджено пропорційність втручання в право відповідача [PERSON] вільно користуватися житловим приміщення, наймачем якого вона є, згідно розпорядження Оболонської районної у місті ради м.Києва про внесення змін в договори найму житлових приміщень №436 від 29 липня 2016 року, в якому вона проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] та синами. Позивач, [PERSON] не є членом родини відповідачів, з 2004 року після звільнення з місць позбавлення волі не вчиняв дії, щодо вселення та місця своєї реєстрації за адресою тимчасово збереженого майна, впродовж тривалого часу не цікавився його утриманням, не вчиняв дії, щоб свідчили про його зацікавленість у спірному приміщенні, як місці його постійного проживання. Як убачається з матеріалів справи позивач вчиняв сімейні сварки та порушував громадський порядок, за що притягувався до адміністративної відповідальності, що свідчить про неможливість його спільного проживання разом із родиною відповідачів та надання йому права користування квартирою, в якій він тривалий проміжок часу не проживав разом із сім`єю відповідача буде непропорційним втручанням в їх сімейне життя. З огляду на наявне у позивача місце проживання, яке ним особисто зазначене в посвідченій нотаріальній довіреності по [ADDRESS] виданої [PERSON] на представлення його інтересів в суді [PERSON] та [PERSON] , яка також зазначена, як місце проживання у договорі про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2016 року укладеному між позивачем та адвокатським об`єднанням «Романцова, Бончева і партнери», що свідчить про наявне у [PERSON] місце для постійного проживання, відмова у визнанні права користування спірним житлом, не призведе до порушення його прав на житло. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено в абзаці третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх недоведеністю, безпідставністю, тому підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, заявлених відповідачем [PERSON] судом не встановлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed