Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У лютому 2015 року позивач ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» (далі - ПАТ «КиївЗНДІЕП») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення з гуртожитку. Позовна заява мотивована тим, що відповідачу [PERSON] на підставі ордеру від 4 липня 2013 року незаконно було надана житлова площа в гуртожитку № 2 на [ADDRESS] - без згоди Міністерства регіонального розвитку та будівництва України. Житлова площа надавалась відповідачу, оскільки станом на 4.07.2013 року він працював за строковим трудовим договором та займав посаду генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП». Оскільки відповідач звільнений з посади, то позивач звернувся з цим позовом до суду та просив визнати ордер від 4.07.2013 року на житлову площу в гуртожитку № 2 на [ADDRESS] та виселити відповідача із вказаного житла на підставі ч. 1 ст. 132 ЖК Української РСР. Ухвалою суду від 19 жовтня 2015 року до участі у справі залучено [PERSON] як відповідача (т. 1 а.с. 132-133) Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 4 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог про визнання ордеру недійсним відмовлено (т. 1 а.с. 190-194), котре в цій частині ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 1 червня 2016 року (т. 1 а.с. 230-234) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року (т. 2 а.с. 43-45) залишено без змін. Рішення Печерського районного суду м. Києві від 4 березня 2016 року в частині виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 30 січня 2017 року у справі залучено Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України як третю особу (т. 2 а.с. 54). У судовому засіданні представники позивача та третьої особи підтримали позовні вимоги. Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали заперечення (т. 1 а.с. 18-21, 81-84). Зазначили, що житло надавалось відповідачу для проживання у зв'язку з його трудовими відносинами. Відповідач [PERSON] працював у ПАТ «КиївЗНДІЕП» за контрактом, а не строковим трудовим договором, а тому посилання позивача щодо виселення відповідачів на ч. 1 ст. 132 ЖК Української РСР є безпідставними. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що будинок 6-а вул. К.Каменева в м. Києві є гуртожитком № 2 та знаходиться на балансі позивача ПАТ «КиївЗНДІЕП». У період з 1.11.2012 року по 10.09.2014 року позивач [PERSON] працював на посаді генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» на підставі контракту. Вказані обставини встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 757/29656/14-ц, котре ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишене без змін, та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню. Крім того, встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі ордеру від 4.07.2013 р. було надано жиле приміщення розміром 29,8 кв.м. та 35,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9). У спірному жилому приміщенні, крім відповідача, зареєстрована та проживає його дружина - [PERSON] Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно з ч. 1 ст. 132 ЖК Української РСР, на котру посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Відповідно до ст. 23 КЗпП України видами трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Разом з тим, судом встановлено, що між сторонами було укладено контракт. Контракт відповідно до трудового законодавства не є строковим трудовим договором, це особлива форма трудового договору відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, у котрому визначаються строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Тому вимоги позивача про виселення відповідачів на підставах передбачених ч. 1 ст. 132 ЖК Української РСР, задоволенню не підлягають. Частиною другою ст. 132 ЖК Української РСР передбачено інші підстави для виселення. Так, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Згідно з п. 40 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення), сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і з яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. Судом встановлено, що відповідача із займаної посади генерального директора звільнено на підставі наказу № 391К/ОС від 10.09.2014 р. ст. 36 ч. 1 п. 8 КЗпП України. Разом з тим, позивачем не заявлені позовні вимоги про виселення відповідачів з підстав, передбачених ч. 2 ст. 132 ЖК Української РСР. Відповідно до ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд при вирішенні справи не може вийти за межі позовних вимог. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки підстав для виселення відповідачів на підставі ч. 1 ст. 132 ЖК Української РСР. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed