Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що є власником вказаного будинку, в якому зареєстровані відповідачі у справі, які в будинку фактично ніколи не проживали і де проживають на сьогоднішній день взагалі не відомо. Звернення до суду з даним позовом пов`язане з тим, що позивач, як власник спірного будинку, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстровано відповідачів. Ухвалою суду від 08.04.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 16.10.2019 08:10 годину, сторони повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] у наданій до суду письмовій заяві просила розглядати справу без її участі та проти заявлених позовних вимог не заперечувала. Відповідач [PERSON] причини неявки суду не повідомила та відзиву не надала. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини, суд приходить до наступного. Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 06.03.2018, зареєстрованого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А., [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що також підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від [ADDRESS] [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] Актом про непроживання від 18.02.2019, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з листопада 2011 року. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, оцінивши в сукупності наявні в справі докази, враховуючи, що відповідачі у будинку [ADDRESS] не проживають, участі в утримані житла не приймають, комунальні платежі не сплачують, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав на нерухоме майно, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком підлягають задоволенню. У зв`язку із визнанням відповідачем [PERSON] позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з даним позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідачів.

Outcome: approved