Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2005 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 34 000 доларів США, зі строком повернення за першою вимогою позивача. На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] склав розписку. 31 жовтня 2017 року на адресу відповідача направлено вимогу про повернення позики до 01 грудня 2017 року, проте грошові кошти відповідачем повернуті не були. Ураховуючи наведене, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 34 000 доларів США та суму процентів за користування позикою у розмірі 14 892 доларів США, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, за викладеними в позові обставинами та просила їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, показання свідка [PERSON] , судом встановлено наступне. 29 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 34 000 доларів США, зі строком повернення за першою вимогою позивача, що підтверджується розпискою (а.с.5). 31 жовтня 2017 року [PERSON] наадресу [PERSON] направлено вимогу (претензію) про повернення грошових коштів за договором позики від 29 вересня 2005 року (а. с. 4). Аналізуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. З огляду на викладене, показання свідка [PERSON] суд не приймає до уваги. Крім того, надана нотаріально засвідчена заява [PERSON] від 05.03.2020р. не може бути прийнята судом як доказ, оскільки дана особа не попередалась судом про відповідальність за надання неправдивих свідчень, як свідок в судовому засіданні. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник,а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а тому між сторонами виникли боргові зобов`язання. При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Положеннями статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Враховуючи наведене, встановивши, що спірний договір позики був укладений між сторонами у письмовій формі, у зв`язку з чим зазначені докази підтверджують не лише факт укладення цього договору між сторонами, але й факт передання зазначених у договорі позики грошей позичальникові, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 34000,00 доларів США за договором позики від 29 вересня 2005 року та три відсотка річних у розмірі 14892,00 доларів США . Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605 грн 40 коп.

Outcome: approved