Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

У лютому\~2020\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом,\~уточненим у\~подальшому до [PERSON] , посилаючись на те, що у 1974 році його батьки [PERSON] та [PERSON] , за згодою колишнього власника вселилися до 2/25 частин житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , яка була визначена, як квартира [ADDRESS] та належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 16 червня 1961 року, виданого Житлово-комунальним відділом Іллічівського району м. Одеси. Позивач зазначав, що [PERSON] , надала свою згоду на вселення його батьків в квартиру [ADDRESS] , сама виїхала з квартири і місце її знаходження йому не відомо. Вказував, що через деякий час його батько [PERSON] пійшов з сім`ї і став проживати окремо, а мати [PERSON] разом з ним залишилась проживати у квартирі [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] , якою користувалась протягом 45 років. Всі ці роки [PERSON] відкрито володіла вказаною квартирою, утримувала її, сплачувала за комунальні послуги. За весь цей час, відповідачка не цікавилась своїм майном, не приймала участі у його утриманні, та не сплачувала за комунальні послуги. Всі ці обставини свідчили про те, що [PERSON] відмовилась від даного майна. [INFO] [PERSON] померла. За твердженням позивача, після її смерті відкрилася спадщина на 2/25 частин домоволодіння, який розташований по [ADDRESS] , якою померла володіла за набувальною власністю, оскільки добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом сорока п`яти років. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є він, рідний син померлої, оскільки інші спадкоємці відсутні. Зазначав,\~що він\~у встановлений\~законом строк\~звернувся до\~державного нотаріуса\~Приморської державної\~нотаріальної контори\~із заявою\~про прийняття\~спадщини після\~смерті матері\~ [PERSON] ,\~на підставі\~якої була\~заведена спадкова\~справа, але державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати факт того, що померлій [PERSON] на час смерті, а саме на 24 листопада 2019 року, належало на праві власності за набувальною давністю 2/25 частин домоволодіння, який розташований по [ADDRESS] , та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/25 частин домоволодіння, який розташований по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 березня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 48-49). Ухвалою суду від 28 травня 2020 року строк проведення підготовчого провадження по справі було продовжено (а.с. 80-81). Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 113-114). Позивач та його представник, діючий на підставі ордеру від 18 лютого 2020 року, в судове засідання не з`явилися, надали через канцелярію суду заяву про підтримання уточнених позовних вимог, просили суд їх задовольнити у повному обсязі, розглядати справу за їх відсутності та в порядку заочного провадження у зв`язку з неявкою відповідачки у судові засіданні (а.с. 152-153, 154). Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 56, 68, 76 82а, 83, 95, 100, 105, 125). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідачки та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди представника позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 24 книги третьої, та главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 23). Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрації від 20 травня 2019 року, матір позивача, [PERSON] , проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с. 29). Факт реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] також підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання у її паспорті (а.с. 30). З матеріалів справи вбачається, що в квартиру [ADDRESS] сім`я Маслюкових вселилася за згодою її власника [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 16 червня 1961 року належало 2/25 частини домоволодіння по [ADDRESS] , яке складається з чотирьох одноповерхових жилих будинків. Свідоцтво було видано Житлово-комунальним відділом Іллічівського району м. Одеси на підставі рішення виконкому Іллічівської ради депутатів трудящихся №733 від 09 червня 1961 року взамін договору дарування (а.с. 139-140). 24 червня 1961 року право власності [PERSON] на 2/25 частини домоволодіння по [ADDRESS] було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, книга №68, стр. 1, р. №4359. Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 10 березня 2020 року, [PERSON] по м. Одесі та Одеської області зареєстрованою /знятою з реєстрації не значиться (а.с. 47). Зі змісту листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 17 вересня 2018 року №8608-11/3342 вбачається, що на 31 грудня 2012 року зареєстровано право власності на 2/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 7-8). Встановлено, що постановою прокурора Іллічівського району про відмову в дачі санкції на адміністративне виселення від 16 квітня 1975 року було відмовлено в адміністративному виселенні сім`ї [PERSON] їз квартири [ADDRESS] , яку вони зайняли в листопаді 1974 року, у зв`язку з тим, що даний будинок є приватним володінням (а.с. 9). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] кожен рік, а саме з 1981 року по 2000 рік, страхувала своє майно за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується страховими свідоцтвами (а.с. 10-14). Факт постійного проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] також підтверджується актом встановлення газового лічильника 18 серпня 2012 року, актом про пломбування від 15 липня 2009 року, договором про користування електричною енергією з побутовим споживанням, а також квітанциями про оплату комунальних послуг (а.с. 16-22). Крім того, судом встановлено, що в 2004 році [PERSON] провела газопостачання до квартири [ADDRESS] , що підтверджується планом газофікації (а.с. 150-151). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Зі змісту\~правового висновку\~Великої палати\~Верховного Суду\~у постанові\~від 14\~травня 2019\~у справі\~№910/17274/17\~(провадження\~№12-291гс18)\~вбачається,\~що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~ст. 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у \~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому, Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~статті 344 ЦК України\~є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Таким чином, за змістом частини першої\~статті 344 ЦК Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Суд звертає увагу на те, що померла [PERSON] вселилась в квартиру [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] , за згодою колишнього власника і на протязі 45 років фактично, відкрито, безперервно користувалася вказаною нерухомістю. Таким чином,\~оскільки [PERSON] \~добросовісно заволоділа\~чужим нерухомим\~майном,\~а саме\~квартирою [ADDRESS] ,\~що складає\~2/25\~ частин\~домоволодіння по\~ [ADDRESS] ,\~яка належала\~на праві\~власності [PERSON] , і продовжувала відкрито, безперервно володіти нєю протягом 45 років, то вона набула право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до\~вимог ст. 344\~ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 155). Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння, який розташований по [ADDRESS] , якою померла володіла за набувальною власністю. Спадкоємцем за\~законом першої\~черги після\~смерті [PERSON] \~є позивач,\~рідний син\~померлої,\~оскільки інші\~спадкоємці відсутні,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження (а.с.\~23). Позивач зазначав,\~що він\~у встановлений\~законом строк,\~а саме\~05\~лютого 2020\~року звернувся\~до державного\~нотаріуса Приморської\~державної нотаріальної\~контори із\~заявою про\~прийняття спадщини\~після смерті\~матері [PERSON] ,\~померлої [INFO] ,\~на підставі\~якої була\~заведена спадкова\~справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 28, 156-157). Встановлено, що державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Згідно технічного паспорта на домоволодіння [ADDRESS] від 01 лютого 2019 року вбачається, що квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат, площею 14,4 кв.м., 10,7 кв.м., коридору, площею 7,3 кв.м., загальною площею 32,4, житловою 25,1 кв.м. (а.с. 141-149). Частиною 2\~ст.\~344\~ЦК України встановлюється, що не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на праві власності за набувальною давністю належала квартира [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняв її рідний син, позивач у справі, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року за №6-164цс12). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на отримання документу про права власності померлої на квартиру [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння [ADDRESS] , має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Відповідно до п. 1 глави 8 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства України. Відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу щодо права власності померлої на квартиру [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння [ADDRESS] , позбавляє позивача можливості його надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до норм ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки судом достовірно встановлено, що померлій [PERSON] належала на праві власності за набувальною давністю квартира [ADDRESS] , що складає 2/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . Відповідачкою до суду не було надано жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на свій розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 1500,00 грн., що сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 40).

Outcome: approved