overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що від зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, однак за твердженням позивача в добровільному порядку надання коштів не здійснює, тому позивач бажає стягувати аліменти у встановленому законом порядку. За таких обставин [PERSON] просила стягувати з відповідача на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття. Позивач, через канцелярію суду подала заяву в якій підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судовому засіданні підтримав позов та не заперечував проти його задоволення. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.07.2016 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. В судовому засіданні встановлено, що після розлучення відповідач самоусунувся від своїх обов`язків по вихованню та утриманню їх спільної дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно вимог статей 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За правилами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, крім іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Таким чином, враховуючи зазначене та надані в судовому засіданні докази і пояснення, суд вважає необхідним задовольнити вказаний позов та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судовий збір з відповідача за розгляд позовної вимоги щодо стягнення аліментів підлягає стягненню в порядку ст. 141 ЦПК України в розмірі 704,80 грн. на користь держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа. Свої вимоги заявниця обґрунтувала тим, що на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13.01.2016 року, яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти у розмірі ? частини від його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на утримання доньки [PERSON], [INFO], державною виконавчою службою Володарського РУЮ 10.02.2016 року було відкрито виконавче провадження, проте 31.03.2016 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження та направлено виконавчий документ за належністю до іншого відділу ДВС. Листом від 03.04.2018 року Оболонський РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві повідомив заявника про те, що виконавчі документи про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] до виконавчої служби не надходили, у зв'язку із чим, [PERSON] просила видати дублікат виконавчого документа. У судове засідання учасники справи не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про видачу дублікату виконавчого листа. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13.01.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліментина утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини від його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.11.2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. 27.01.2016 року Оболонським районним судом було видано виконавчий лист №2/756/1445/16. Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця Володарського ДВС РУЮ 10.02.2016 року було відкрито виконавче провадження, проте 31.03.2016 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження та направлено виконавчий документ за належністю до іншого відділу ДВС. Однак виконавчий документ 2/756/1445/16 про стягнення з [PERSON] аліментів до Оболонського РВ ДВС у м. Києві не надходив, що підтверджується повідомленням від Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. Відповідно до пп. 17.4 п. 17 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Враховуючи те, що виконавчий лист 2/756/1445/16 на даний час на виконанні не перебуває, оскільки був втрачений, суд вважає за можливе видати дублікат виконавчого листа. За таких обставин,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON]. звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є батьком її чоловіка. 20.05.2017 року він помер та склав заповіт на земельну ділянку розміром 4.1755 га на її користь, але прізвище в заповіті вказане [PERSON], замість правильного [PERSON]. Зазначена невідповідність повністю перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому просить суд заяву задовольнити. У судове засідання заявник не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просить суд задовольнити її заяву. Заінтересована особа в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до частини 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані докази, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню з огляду на наступне. З матеріалів справи встановлено, що згідно копії паспорту заявника її прізвище, імя та по батькові зазначене як «Кіктєва Оксана Миколаївна» (а.с.5). Відповідно до довідки секретаря виконкому Павлівської сільської ради, видано дублікат заповіту від 24.10.2014 року № 146, відповідно до якого [PERSON] заповів [PERSON] земельну ділянку розміром 4.1755 га, згідно державного акту на право приватної власності на земелю СМ № 087642 вид. 14.12.2005 року. (а.с. 13) Встановлення факту належності вказаного заповіту заявниці потрібно для отримання спадщини. Відповідно до п.1, п.6 ч.1ст.256 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім*ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За таких обставин суд вважає за необхідне встановити факт належності правовстановлюючого документу заявниці, оскільки цей факт повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON]. звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, мотивуючи свої вимоги тим, що він відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.09.2003 року, є співласником квартири, загальною площею 60,49 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS], співласниками цієї квартири є [PERSON] та [PERSON]. На час оформлення вищевказаного свідоцтва він не звернув увагу на правильність написання його прізвища, а саме: замість [PERSON] вказано Заїці. Зазначена невідповідність повністю перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому просить суд заяву задовольнити. У судове засідання заявник не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити його заяву. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до частини 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані докази, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню з огляду на наступне. З матеріалів справи встановлено, що згідно копії паспорту заявника його прізвище, імя та по батькові зазначене як «Заіка Сергій Вікторович» (а.с.5). Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання від 10.10.2018 року № 14.03-08/18808 заявник зареєстрований за адресою [INFO] (а.с. 9) Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою [ADDRESS] право власності на частку вище вказаної квартири належить [PERSON] (а.с. 11-12) Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.09.2003 року квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON], [PERSON], тобто у свідоцтві не вірно зазначено прізвище заявника. (а.с. 8) Встановлення факту належності вказаного свідоцтва заявниці потрібно для виділу своєї частки в загальному спільному майні. Відповідно до п.1, п.6 ч.1ст.256 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім*ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За таких обставин суд вважає за необхідне встановити факт належності правовстановлюючого документу заявниці, оскільки цей факт повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

у листопаді 2018 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що спільне життя між ними не склалось через конфлікти та сварки. Сімейно-шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, у зв'язку з чим подальше збереження сім'ї вважає неможливим. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 13) У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 26 вересня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с. 10) З позовної заяви вбачається та не заперечувалось у судовому засіданні, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейно-шлюбних стосунків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім'ї буде носити формальний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 704,80 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду. При укладенні шлюбу позивач змінила своє прізвище. З позовної заяви позивача вбачається, що вона бажає змінити прізвище на дошлюбне у випадку задоволення позову про розірвання шлюбу. За таких обставин, враховуючи, що вибір прізвища при розірванні шлюбу є правом особи, вбачається за необхідне змінити прізвище позивача на дошлюбне.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Позивач в своїй позовній заяві зазначив, що 30 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 01.11.2018 року, [NUMBER], актовий запис № 3124, виданим повторно Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Від шлюбу дітей не мають. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння та протилежні погляди на життя. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з жовтня 2013 року, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, позивач просив розірвати шлюб. До початку судового засідання, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона зазначила, що позов визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та ухвалення рішення у судовому засіданні не заперечує, та наполягає на розірванні шлюбу. Спору про поділ майна не має. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). На обґрунтування позову було зазначено, що 07 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 07.02.2015 року, серія I-БК № 276620, актовий запис № 168, виданим центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу дітей не мають. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння та протилежні погляди на життя. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з січня 2018 року, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, позивач просив розірвати шлюб. До початку судового засідання позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій свій позов підтримав та просив задовольнити, проти розгляду справи без відповідача та ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 СК України передбачено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом установлено, що 07 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 07.02.2015 року, серія I-БК № 276620, актовий запис № 168, виданим центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві. Причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, сторони мають різні погляди на життя, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та не ведуть спільного господарства, а позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, то суд робить висновок що шлюб має формальний характер та підлягає розірванню у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, перешкод для розірвання шлюбу в судовому порядку судом не встановлено.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу до [PERSON] надалі за текстом - відповідач). На обґрунтування позову було зазначено, що 27 червня 1980 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 27.06.1980 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 545, виданим Міським відділом записів актів громадянського стану м. Чернігова. Від шлюбу мають спільного повнолітнього сина. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння та протилежні погляди на життя. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з березня 2004 року, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, позивач просив розірвати шлюб. До початку судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій свій позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом установлено, що 27 червня 1980 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 27.06.1980 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 545, виданим Міським відділом записів актів громадянського стану м. Чернігова. Причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинення шлюбні відносини, сторони мають різні погляди на життя, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та не ведуть спільного господарства, а позивач та його представник категорично наполягає на розірванні шлюбу, то суд робить висновок про те, що, шлюб має формальний характер та підлягає розірванню у судовому порядку. Перешкод для розірвання шлюбу в судовому порядку судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 27.02.2015 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від шлюбу спільних дітей не мають. Позивач повідомив, що спільне життя у них не склалося, шлюбні відносини припинилися, примирення неможливе, водночас, відповідач не бажає з`являтися до органу реєстрації актів цивільного стану, тому позивач просить розірвати шлюб в судовому порядку. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Позивач подав заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити позов та розглянути справу за його відсутності. Відповідач подала заяву, в якій визнала позов в повному обсязі та просила розглянути справу без її участі. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved