Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 334 672,47 грив.. В ході розгляду справи в суді позивач змінив свої позовні вимоги, пред'явив позов лише до одного [PERSON], притягнув до участі в справі [PERSON] в якості третьої особи. В зміненому позові позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на чотирьохкімнатну [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу [PERSON], та виселити з вказаної квартири всіх мешканців, які зареєстровані та проживають в квартирі. Вказує, що у 2006 році між ЗАТ «ОТП банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким остання отримала у банку кредит в сумі 12 000,00 доларів США строком до 2016 року, та зобов'язалась повертати суму кредиту та відсотки по ньому у встановлений строк. В той же день, в забезпечення вказаного кредитного договору між банком і [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Предметом іпотеки була належна [PERSON] вказана чотирьохкімнатна квартира. Але відповідачі умови договору не виконують, у зв'язку з чим склалась заборгованість в сумі 334 672,47 грив.. У листопаді 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і позивачем був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором і договором іпотеки. Відповідач проти позову заперечував. Третя особа про дату і час розгляду справи повідомлена. Але в судове засідання вона не з'явилась. В судовому засіданні встановлене наступне. 27.12.2006 року між ЗАТ «ОТП банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №CNL700/499/2006, за яким остання отримала у банку кредит в сумі 12 000,00 доларів США строком до 2016 року, та зобов'язалась повертати суму кредиту та відсотки по ньому у встановлений строк. В той же день між банком і [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Предметом іпотеки була належна [PERSON] праві приватної власності чотирьохкімнатна [ADDRESS]. Ні [PERSON] ні [PERSON] умови вказаного кредитного договору не виконали і допустили заборгованість в сумі 334 672,47 грив., що підтверджується документами про сплату сум кредиту і відсотків по ньому, а також нарахованих і не сплачених відсотків і пені. Таким чином вимоги позивача про звернення стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором на предмет іпотеки є обґрунтованими і відповідають ст. ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку». Між тім на час розгляду справи в суді набрав законної сили Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304 від 03.06.2014 року п. 1 ч. 1 якого встановлене, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резідентами України в іноземній валюті, за умови, що: · таке нерухоме житлове майно використовується для постійного проживання; · у позичальника чи власника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; · загальна площа такого майна не перевищує 140 кв. м.. Таким чином за змістом, вказаний Закон України забороняє примусове стягнення нерухомого майна переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті. Згідно до вимог ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність. В ч.2 ст. 5 ЦК України також встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність і особи. Зазначене свідчить про те, що вказаний Закону України пом'якшує цивільну відповідальність особи, оскільки забороняє примусове стягнення чи відчуження заставного чи іпотечного нерухомого майна, в разі невиконання кредитних зобов'язань за валютними кредитами, а тому має зворотною дію у часті. Як свідчать матеріали справи вказаний іпотечний договір було укладено сторонами в забезпечення виконання відповідачем споживчого кредиту в розмірі 12 000 доларів США. Загальна площа квартири, переданої відповідачем в іпотеку, складає 86,0 кв.м., і при цьому доказів того, що відповідач має у власності нерухоме житлове майно, як і доказів того, що вказана квартира не використовується ним як постійне проживання, матеріали справи не містять. Вимоги позивача щодо звернення стягнення на належне відповідачу вказане житлове приміщення за рішенням суду, є видом примусового стягнення, яке забороняється зазначеним вище Законом України. За таких обставин в задоволенні позову суд відмовляє, оскільки він не відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Outcome: dismissed