Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

У листопаді 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент реєстраційних послуг ЗМР, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрований, але фактично з 2011 року не проживає відповідач по справі [PERSON] , який є її колишнім чоловіком. Реєстрація відповідача і його не проживання у належній позивачці квартирі перешкоджає останній у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном. Окрім того, позивачка несе додаткові витрати на утримання належного їй майна, змушена сплачувати зайвий розмір комунальних послуг за фактично не проживаючих осіб. Представник позивачки звернувся до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, в судові засідання не з`явився, із заявою про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не звертався. Про розгляд справи був повідомлений належним чином, згідно вимог ЦПК України, про що в матеріалах справи наявні письмові докази. Представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради третіх осіб в судове засідання не з`явився. Суд, за згодою представника позивача ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користуванням цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Згідно ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1986, шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2011. [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою ЖБК «Будівельник-2» від 20.11.1992 № 126, згідно якої вартість квартири була повністю виплачена 10.05.1981. Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за № 01-71/4876 від 15.04.2020 [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 18 жовтня 2001 року по теперішній час (а.с.16). Згідно акту комісії від 12.03.2020р., відповідач [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає в квартирі [ADDRESS] з грудня 2011 року. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні, участі в утриманні будинку(квартири) з грудня 2011 року по теперішній час він не приймає (а.с.13). З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що в силу ст. 405 ЦК України [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] . При вирішенні вимог позову про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд виходить з наступного. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Відповідно до ст. 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки після визнання відповідача [PERSON] в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачка не зверталась з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстраційного обліку та їй не було відмовлено у цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є такими, що підлягають задоволенню, а у задоволенні позову в іншій частині слід відмовити з вищенаведених підстав.

Outcome: partial