Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

У листопаді 2018 р. [PERSON] звернулась з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 19.03.2019 р., яка була прийнята Судом до розгляду, просить визнати за нею право власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м (ванна кімната та санвузол) у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , визнати частково недійсним заповіт, складений 14.06.2003 р. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, в частині розпорядження щодо заповідання [PERSON] приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м та 1/2 частини сараю Б-1 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , та в частині визначення ідеальних частин (63/100 та 37/100) цього будинку, визнати за нею право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка складається з приміщень 2-1 площею 1,4 кв. м, 2-2 площею 8,5 кв. м, 2-3 площею 21, 5 кв. м, 1/2 частини сараю Б-1, 1/2 частини погреба п/д, що становить 33/100 частин будинку, та на 37/100 частин земельної ділянки під будинком площею 0,0895 га, кадастровий номер: [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона та її сестра - [PERSON] на підставі заповіту від 14.06.2003 р. успадкували після смерті батька - [PERSON] , частини будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на якій він розташований. Вони разом проживають у будинку. Між ними виник спір з приводу спадкування та користування приміщенням 1-6 площею 2,3 кв. м у будинку, оскільки формально власником усього будинку був [PERSON] , однак фактично частина будинку, зокрема, приміщення 1-6, будувалась за кошти [PERSON] та її чоловіка, а відтак є її власністю. Крім того, вона не зможе користуватись успадкованою 1/2 частиною погребу п/д, оскільки він знаходиться під сараєм 1-Б, який відповідно до заповіту успадкувала [PERSON] [PERSON] проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що [PERSON] у позовній заяві не зазначає, які норми законодавства України порушує оспорюваний заповіт, а ті, які нею вказані, не є підставами для визнання його недійсним, право власності на приміщення 1-6 будинку було набуто [PERSON] у 1982 р., а відтак позовна вимога про визнання права власності на це приміщення за [PERSON] заявлена з пропуском позовної давності, який [PERSON] просить застосувати. Крім того, якщо [PERSON] дійсно вела з [PERSON] спільну забудову, то право власності на об`єкт будівництва набувається на підставі угоди, за відсутності якої може ставитись питання про відшкодування витрат на забудову, а не про визнання права власності. Судом з`ясовано, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.04.2018 р. (а. с. 23). 14.06.2003 р. [PERSON] було складено заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, згідно з яким [PERSON] на випадок смерті зробив таке розпорядження (а. с. 11): належний йому на праві особистої власності житловий будинок № [ADDRESS] , заповів: 63/ 100 ідеальних частин будинку загальною площею 53,9 кв. м, а саме: приміщення 1-1 площею 4,1 кв. м, 1-2 площею 6,4 кв. м, 1-3 площею 10,4 кв. м, 1-4 площею 20,1 кв. м, 1-5 площею 10,6 кв. м, 1-6 площею 2,3 кв. м, сарай, 1/2 часину погреба та 63/100 частини земельної ділянки - [PERSON] ; 37/100 ідеальних частин будинку загальною площею 31,4 кв. м, а саме: приміщення 2-1 площею 1,4 кв. м, 2-1 площею 8,5 кв. м, 2-3 площею 21,5 кв. м, 1/2 частину погреба та 37/100 частин земельної ділянки - [PERSON] . Рішенням від 21.07.2016 р. № 152 Бердичівської міської ради Житомирської області у м. Бердичеві вул. Чапаєва було перейменовано на вул. Варварівську. З технічних паспортів на будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовлених станом на 26.05.1982 р. та 02.09.2018 р. вбачається, що, зокрема, приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м знаходиться у частині будинку, яка була зареєстрована у 1982 р. (а. с. 25 - 32). Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона є близькою подругою [PERSON] з дитинства, жила поруч у Бердичеві до кінця 1984 р. Коли [PERSON] одружилась, коли народила дитину, кімнати, у якій та проживала, було замало, та батьки відділи іншу, більшу кімнату. Батько [PERSON] дозволив прибудувати приміщення кухні з коридором, з окремим входом. Пізніше з коридору [PERSON] та чоловік вирішили зробити ванну. Коли захворіла мама [PERSON] , вирішили поставити там туалет, зробили перегородку у ванній між ванною та туалетом, та окремий вхід з боку батьків, а вхід з боку [PERSON] закрили. [PERSON] дали ключі від будинку, що б вона потрапляла у туалет та ванну. Добудова була здійснена у 1980 р. Батько [PERSON] допомагав робити прибудову. Про те, що батько дозволив [PERSON] здійснити прибудову, їй відомо зі слів [PERSON] . З поведінки [PERSON] та розмов останньої з батьком випливало, що цей дозвіл був. На той час, коли [PERSON] будувала, коштів було мало, [PERSON] позичила в неї 1 000,00 крб. Свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] у 1980-х роках прибудувала кухню та коридор до своєї кімнати у будинку по [ADDRESS] , чоловік її (свідка) сестри допомагав. Там повинна була бути ванна. Ванну потім побачила, як була збудована. Був спільний коридор, але батько попросив зробити окремий вхід з його боку, коли мама захворіла. З боку [PERSON] входу не було, бо не було місця. За чиї кошти будували їй не відомо. Вона чула, що це [PERSON] та чоловік будували. [PERSON] , яка є її сестрою, позичала [PERSON] гроші, про що їй сама казала. Від сестри вона також чула, [PERSON] будувала для себе. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона з [PERSON] дружить з 1977 р. Коли [PERSON] жила з першим чоловіком, [PERSON] , вони будували у 1980 р. кухню, до кімнати, де жили, на [ADDRESS] . Зробили ще коридор, де поставили ванну. Була кімната, добудували кухню, та з неї вийшов ще коридор, у коридор поставили ванну. Зробили окремий вхід у прибудову. Коли мама захворіла, батько попросив зробити вхід у ванну через їхній (батьківський) коридор, [PERSON] погодилась та зробила вхід у ванну через коридор батьків. На яких умовах будувалась прибудова вона не знає, зі слів [PERSON] , для останньої будувалась прибудова. Оцінивши наведені вище технічні паспорти та показання свідків, Суд вважає, що прибудова до будинку за адресою: [ADDRESS] , зокрема, приміщення 1-6, будувалась у 1980 - 1982 рр. для [PERSON] та за її кошти, з дозволу її батька - [PERSON] , але будинок з прибудовою був зареєстрований у 1982 р. за її батьком - [PERSON] . Будь-яких доказів на спростування цього висновку [PERSON] не подала. Статтею 13 Конституції УРСР, яка була чинною на момент будівництва прибудови та реєстрації за [PERSON] будинку з нею, передбачалось, що основу особистої власності громадян України становлять трудові доходи. В особистій власності можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Таким чином прибудова до будинку (частина будинку) за адресою: [ADDRESS] , зокрема, приміщення 1-6, була особистою власністю [PERSON] , однак, не зважаючи на це, за [PERSON] її зареєстровано не було, чим було порушень право особистої власності [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] не подала будь-яких доказів, які б вказували, що їй у 1982 р. не було відомо про те, що житловий будинок з прибудовою у цьому ж році було зареєстровано за її батьком - [PERSON] . При цьому Суд, приймаючи до уваги матеріали справи та пояснення [PERSON] , вважає, що остання у 1982 р. не могла не знати про те, що саме за її батьком було зареєстровано житловий будинок, до складу якого входила побудована за її кошти прибудова, зокрема, приміщення 1-6. Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинний у 1982 р. та підлягає застосуванню в силу пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, встановлювався загальний строк позовної давності у три роки. Статтями 75 та 80 Цивільного кодексу Української РСР визначалось, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Тобто до позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , має бути застосовано позовну давність, що є підставою для відмови у її задоволенні, крім випадку, якщо Судом не буде визнано поважною причину пропуску позовної давності. Матеріали справи та пояснення [PERSON] свідчать про те, що [PERSON] від народження та на момент ухвалення рішення проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , при цьому з 1980 - 1982 рр. по 2018 р. користувалась приміщенням 1-6 зазначеного будинку. [PERSON] мала підстави розраховувати на те, що її батько заповідає їй приміщення 1-6 у будинку і що вона продовжить користуватись цим приміщенням. Лише після смерті батька - [PERSON] , та відкриття спадщини на цей будинок [PERSON] дізналась, що приміщення 1-6 у ньому батько заповів [PERSON] , після чого між ними виник спір щодо користуванням цим приміщенням. За таких обставин Суд вважає, що [PERSON] з поважних причин не зверталась з позовом з вимогою про визнання за нею права власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , а відтак визнає поважними причини пропущення нею позовної давності за позовною вимогою про визнання права власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною першою статті 534 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинний на момент складення [PERSON] заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Тобто [PERSON] за заповітом міг залишити одній або кільком особам лише своє майно, або його частину. Як встановлено Судом вище, приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не було власністю [PERSON] , а належало [PERSON] , право власності на це майно визнано Судом за [PERSON] , а відтак заповіт, складений 14.06.2003 р. [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, в частині розпорядження щодо заповідання [PERSON] цього приміщення, не відповідає вимогам частини першої статті 534 Цивільного кодексу Української РСР. Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зважаючи на наведене, Суд приходить до висновку, що заповіт, складений 14.06.2003 р. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, в частині розпорядження щодо заповідання [PERSON] приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , підлягає визнанню недійсним як такий, що суперечить частині першій статті 534 Цивільного кодексу Української РСР. У зв`язку з чим цей заповіт підлягає також визнанню недійсним в частині визначення ідеальних частин (63/100 та 37/100) зазначеного житлового будинку. Разом з тим, Суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] в частині вимоги про визнання заповіту, складеного 14.06.2003 р. [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3887, в частині розпорядження щодо заповідання [PERSON] 1/2 частини сараю Б-1 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки, як встановлено Судом раніше, власником цього сараю як складової частини будинку був [PERSON] , а відтак він на підставі частини першої статті 534 Цивільного кодексу Української РСР мав право заповісти його будь-якій особі, у тому числи - [PERSON] Неможливість користування погребом п/д, який знаходиться під сараєм Б-1, на що посилається [PERSON] як на підставу відповідної частини позову, не є підставою для визнання зазначеної частини заповіту недійсним. При цьому [PERSON] не позбавлена права звернутись з іншим позовом до [PERSON] , зокрема, про встановлення сервітуту щодо сараю (стаття 404 Цивільного кодексу України). Не підлягає задоволенню позов [PERSON] і частині вимог про визнання за нею права власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка складається з приміщень 2-1 площею 1,4 кв. м, 2-2 площею 8,5 кв. м, 2-3 площею 21, 5 кв. м, 1/2 частини погреба п/д, що становить 33/100 частин будинку, та на 37/100 частин земельної ділянки під будинком площею 0,0895 га, кадастровий номер: [NUMBER] , оскільки нею не подано доказів, що вона позбавлена можливості оформити відповідні права власності на підставі заповіту, складеного 14.06.2003 р. [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3887, шляхом звернення до нотаріуса та отримання свідоцтв про право на спадщину. При цьому Судом під час розгляду справи не встановлено обставин, які б цьому перешкоджали. Враховуючи викладене, позво [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 174,67 грн.

Outcome: partial