Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У лютому 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням суду було ухвалено стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 500 грн. щомісячно. За судовими рішеннями відповідач мав сплачувати аліменти починаючи з 04 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів. Однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів без поважних причин, внаслідок чого станом на день складення розрахунку за ним утворилась заборгованість з виплати аліментів у сумі 8935,49 грн. Вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача. Відповідач працює, приховує свої прибутки, злісно не виконує рішення суду. Згідно розрахунку сума неустойки за період з липня 2014 року до грудня 2015 року становить 2724,85 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 2 724,85 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просила їх задоволити. Суду пояснили, що відповідач знав про рішення суду та відкрите виконавче провадження. Разом з тим, матеріали виконавчого провадження не містять письмового підтвердження повідомлення відповідача про відкрите виконавче провадження. Дійсно періодично відповідач надавав якусь допомогу, але вона була не регулярна та не в достатньому розмірі. У судове засідання відповідач не з'явився. Подав суду письмові заперечення проти позову. Вказав, що ні про рішення суду, ні про відкрите виконавче провадження йому не було відомо. Лише після отримання копії позову по цій справі він дізнався про виконавче провадження та рішення суду. Протягом всього часу він надав кошти на утримання дитини, купував речі, тощо. При спілкуванні з позивачкою жодного разу не повідомили йому про існування судового рішення. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 20 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києва. Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з [PERSON] Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 500 грн. щомісячно до її повноліття, починаючи з 04 липня 2014 року. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист №369/9285/14ц, який був поданий позивачкою для примусового виконання до відділу ДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області. У подальшому постановою відділу ДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області виконавче провадження закінчено, виконавчий лист направлений на виконання до відділу ДВС Голосіївського РУЮ в м.Києві. При цьому вказаний розмір заборгованості станом на 01 квітня 2015 року в розмірі 4 435,49 грн., що також вказано в довідці-розрахунку. Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах, виданого ВДВС Голосіївського РУЮ в м.Києві від 31 грудня 2015 року заборгованість з квітня 2015 року по грудень 2015 року становить 4500 грн. Відповідно до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Ст. 196 СК України передбачає що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як роз'яснено в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Крім цього, суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Відповідно до ч.3 ст. 197 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважних причин виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Розрахований позивачкою розмір неустойки (пені) за період з липня 2014 року по грудень 2015 року становить 2724,85 грн. З поданих розрахунків та довідок-розрахунків щодо наявної заборгованості по аліментах вбачається, що заборгованість утворилася за період з липня 2014 року по грудень 2015 року. Виходячи з положень ст. 196 СК України неустойка обраховується із суми несплачених аліментів за той місяць, в якому мали виплачуватися аліменти, а кількість днів прострочення обчислюється, виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості. Аналізуючи обставини справи, при ухваленні рішення щодо стягнення неустойки, необхідно враховувати правову природу санкції, передбаченої ст.196 СК України в сукупності із загальними положеннями про відповідальність. Санкція у вигляді стягнення пені спрямована на забезпечення виконання платником аліментів своїх зобов'язань, визначених ст.ст.181,182 СК України. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що в матеріалах справи про стягнення аліментів, матеріалах виконавчого провадження відсутнє підтвердження про отримання боржником [PERSON] судового рішення, постанови виконавця про відкриття виконавчого провадження. Пояснення позивача та її представника, що відповідач знає про необхідність сплати аліментів, суд оцінює критично, оскільки дані обставини не можуть бути підтвердженні лише пояснення особи, яка заінтересована в результатах розгляду справи. У судовому засіданні відповідно до ст. 10 ЦПК України судом неодноразово роз'яснювалось право особи на обов'язок доведення позовних вимог в частині наявності вини відповідача та ухилення останнього від сплати аліментів, розгляд судом клопотань про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні. На спростування доводів позову, [PERSON] надав суду квитанції про оплату дитячого садочку, акти депутатів щодо прийняття батьком участі у вихованні сина, надання матеріальної допомоги. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів вини відповідача щодо виниклої заборгованості, та враховуючи надання відповідачем матеріальної допомоги, відсутність підтвердження повідомлення [PERSON] про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed