Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

У провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , що поданий представником позивача Вовк Світланою Степанівною до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 23.04.2018 р., між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, згідно умов якого позивач передав у власність відповідача для власних потреб, а відповідач прийняв 50000 доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 25.05.2018 р. Позивача в позові вказав, що станом на дату подання позовної заяви відповідач зобов`язання не виконав, на телефонні дзвінки не відповідає, тому він звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1405000 грн. а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 8810 грн. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Вовк С.С. в судове засідання 25.10.2019 р. не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] на адресу суду надіслав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. В заяві також вказано, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, просить задовольнити його позовні вимоги та проти заочного розгляду не заперечує. Крім того, в судовому засіданні 30.09.2019 р. він підтримав свої позовні вимоги та повідомив про те, що дійсно він укладав договір позики з [PERSON] і надав суду оригінал відповідного договору. Відповідач [PERSON] , будучи неодноразово повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання належним чином - рекомендованими повідомленнями, судові повістки не отримував і вони поверталися на адресу суду із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також, відповідач повідомлявся про судові засідання через розміщення оголошення на веб-сайті суду (а.с. 103, 109), однак в судове засідання жодного разу не з`явився, причини неявки суду не повідомив. У справі достатньо матеріалів про правовідносини сторін, за таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідача. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, позов обґрунтований, підтверджений доказами та підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України). Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору позики грошових коштів від 23.04.2018 р. [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 50000 дол. США 00 центів, що станом на день укладення цього договору складало 1297500 грн. [PERSON] при укладені цього Договору отримав кошти від позикодавця та зобов`язувався повернути [PERSON] таку ж саму суму грошових коштів, отриманих за цим Договором в строк до 25.05.2018 р. Також, в договорі вказано, що факт одержання позичальником від позикодавця суми позики, визначеної у п.1.1. цього Договору підтверджується підписанням ними цього Договору. У випадку прострочення виконання позичальником зобов`язань та несвоєчасного повернення позикодавцю грошових коштів, отриманих за цим Договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1 % від загальної суми позики за цим Договором за кожен день прострочення. (а.с.125) Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Вказане повторно закріплено у ст. 627 ЦК України. Таким чином, відповідно до вищенаведеної норми права сторони є вільними в укладанні договору і є вільними у виборі умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України, яка регламентує форму договору позики, визначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 р. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи договір позики, суд повинен виявляти його справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Отже, на підставі встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, оскільки відповідач на даний час ухиляється від виконання зобов`язань, борг станом на момент звернення позивача до суду з позовом становить 50000 дол. США, тому у позивача [PERSON] виникає право вимоги за договором позики грошових коштів від 23.04.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про отримання грошових коштів, а у відповідача [PERSON] зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів. Крім того, відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами. З вищенаведеного випливає, що позивач та відповідач, підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою, щодо всіх істотних умов кредитного договору. За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків відповідно до ст. 11 ЦК України. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Слід зазначити, що як Верховний Суд України так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справа. Так, у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16 також зазначалось, - якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 р. суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - підлягають до часткового задоволення, а саме в частині стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті, а саме, в розмірі 50000 дол. США, оскільки предметом договору позики грошових кошті від 23.04.2019 р., який був укладений між [PERSON] і [PERSON] були грошові кошти в іноземній валюті. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом позивачем [PERSON] до позовної заяви було долучено квитанцію № N1BU054732 від 08.06.2018 р. про сплату судового збору в розмірі 8810 грн., тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . На підставі викладеного, ст.ст. 6, 11, 16, 202, 203, 207, 215, 216, 512-516, 526, 527, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та

Outcome: partial