Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] . В обґрунтування своєї позиції позивач пояснював, що у період з 18 травня 1990 року до моменту подачі даного позову до суду він перебував у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу, як зазначає [PERSON] , подружжям за рахунок сімейних коштів та спільними зусиллями було набуто у власність автотранспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який на момент звернення до суду із даним позовом був зареєстрований на імя відповідача; автотранспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель А-180, реєстраційний номер [NUMBER] , який станом на момент звернення до суду із даним позовом був зареєстрований на ім`я відповідача. У зв`язку із погіршенням відносин сторін, різних поглядів на життя, непорозуміння та неможливістю в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно спільного користування спільним, на думку позивача, майном, позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя автотранспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який на момент звернення до суду із даним позовом був зареєстрований на імя [PERSON] ; автотранспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель А-180, реєстраційний номер [NUMBER] , який станом на момент звернення до суду із даним позовом був зареєстрований на ім`я [PERSON] , а також поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на автотранспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; визнавши за [PERSON] право власності на автотранспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель А-180, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідач [PERSON] скористалась процесуальним правом на подачу відзиву на позов, надала відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому заперечувала проти заявлених вимог, посилаючись на те, що у період шлюбу нею було придбано за особисті кошти автотранспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано за нею у встановленому законом порядку, який відповідач вважала своєю особистою приватною власністю. Так, у травні 2020 року указане майно ТОВ «Бриз» в особі [PERSON] , що діяло на підставі договору комісії із [PERSON] , було відчужено третій особі [PERSON] . А тому вищевказаний автомобіль не може, на думку сторони відповідача, бути предметом даного позову. Також, відповідач [PERSON] указувала, що автотранспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель А-180, реєстраційний номер [NUMBER] , був придбаний у період шлюбу за отримані спільно у борг [PERSON] та [PERSON] кошти від [PERSON] . Утім, боргові зобов`язання сторін перед [PERSON] досі не виконані. Судом ухвалено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу. Крім того, [PERSON] звертала у своєму відзиві увагу на те, що надані позивачем у якості доказів висновки щодо реальної вартості спірного майна не є достовірними, а тому, на думку відповідача, не можуть вважатись належними доказами. На підставі викладеного, просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] правом надання пояснень з приводу предмету позову не скористалась, пояснень від особи не надходило. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення до суду, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виниклим між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 18 травня 1990 року уклали шлюб, який був зареєстрований відділом ЗАГС Ленінського райвиконкому м. Одеси, актовий запис №206, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/14742/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу шлюб між нами розірвано. Рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку 21 лютого 2020 року. [PERSON] указував, що під час знаходження в шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано автотранспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який на момент звернення до суду із даним позовом був зареєстрований на імя [PERSON] ; автотранспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель А-180, реєстраційний номер [NUMBER] , який станом на момент звернення до суду із даним позовом був зареєстрований на ім`я [PERSON] . Утім, [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , указувала, що автотранспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано нею дійсно під час знаходження з [PERSON] у шлюбі, проте, за її особисті кошти. Дійсно, згідно із ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Проте, відповідно до\~п.\~3\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до\~ст.\~59\~СК України той із\~подружжя,\~хто є\~власником майна,\~визначає режим\~володіння та\~користування ним\~з урахуванням\~інтересів сім`ї,\~насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Так, 06 травня 2020 року між ТОВ «Бриз» в особі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комісії №3553/20/011378, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язувався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №3553/20/011378 від 06 травня 2020 року, укладеним між ТОВ «Бриз» в особі [PERSON] та [PERSON] , транспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , було відчужено [PERSON] за 135\~000,00 гривень. Указаний договір не був оскаржений позивачем, та на даний час право власності на транспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] . Судом також звернуто увагу, що відповідно до висновку експерта №19-8608 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , складеного 16 грудня 2019 року, у висновку зазначено ціну транспортного засобу у розмірі 163 080 гривень, що є вище ніж вартість автомобіля, за яку [PERSON] продала [PERSON] спірний автомобіль. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тобто, з огляду на те, що транспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель «PAJERO», 2003 року випуску, VIN-номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , належить на праві власності у встановленому порядку [PERSON] , він не може у даному випадку бути предметом даного позову, як і не може бути виділений у власність будь-кого з подружжя. Також, позивач [PERSON] у своєму позові вказує, що за час шлюбу колишнім подружжям було придбано автотранспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель «А-180», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який, на думку сторони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та може бути виділений у натурі одному з подружжя. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автотранспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель «А-180», 2007 року випуску, зареєстрований за [PERSON] 12 лютого 2019 року. Право власності на указаний автомобіль також підтверджено листом №31/15/5142-2-аз від 10 червня 2020 року Територіального сервісного центру 5142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області, адресованого адвокату Жуган Л. Судом звернуто також увагу, що вищевказаний автомобіль був ввезений на територію України з-за кордону, та за заявою [PERSON] був розмитнений, що підтверджено заявою №227635301 від 12 лютого 2019 року, декларацією №UA500410/2019/003027. Вартість указаного автомобіля становила 94\~190,22 гривень. Як пояснила [PERSON] , указаний автомобіль був придбаний колишнім подружжям в інтересах сім`ї на отримані у борг кошти від [PERSON] , боргові зобов`язання перед якою не виконані. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року у справі №521/8766/20 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , зокрема, заборгованість за розпискою у розмірі 95\~000,00 гривень. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Стороною позивача не було надано суду доказів, на підтвердження того, що він не надавав згоди на укладення договору позики із [PERSON] про отримання боргу на придбання автомобілю, більш того [PERSON] узагалі не надав жодних пояснень із цього приводу. Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 1046 ч. 1, 2 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При укладенні договорів одним із подружжя дійсно вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Таким чином,\~з огляду\~на викладене,\~суд вважає\~доцільним відмовити\~у задоволенні\~вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] , адже позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що спірне майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, не надано достовірних доказів щодо ринкової вартості автомобілів та не надано доказів, які б давали можливість поділити майно у натурі за заявленими вимогами [PERSON] . Відповідно до\~ст.\~141\~ч.1\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. При цьому у зв`язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторін присудженню не підлягають.

Outcome: dismissed