Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач за первісним позовом [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на 55/100 частки квартири [ADDRESS], визнати за ним та [PERSON] право власності за кожним по 22,5/100 частки в праві спільної сумісної власності на 45/100 частки вказаної квартири, яку залишити у спільній частковій власності сторін відповідно до розміру належної йому 77,5/100 частки та [PERSON] відповідно 22,5/100 частки, а також встановити наступний порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого виділити йому у користування жилі кімнати площею12,3 м2 та 15,6 м2 з прилеглим до неї балконом, позначені у технічному паспорті літерами «5» та «6», а [PERSON] жилу кімнату площею 7,9 м2, позначену в технічному паспорті літерою «4», а допоміжні приміщення - кухню, вбиральню та коридори, позначені у технічному паспорті літерами «1», «2», «3», «7», залишити у спільному користуванні співвласників квартири. Крім того, [PERSON] просить припинити право власності [PERSON] на 225/1000 квартири та, відповідно, визнати за ним право власності на 225/1000 квартири [ADDRESS] із стягненням на користь [PERSON] 45000 грн. у відшкодування вартості належної їй 225/1000 квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] покликається на те, що квартира [ADDRESS] придбана під час шлюбу з [PERSON], а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Для придбання спірної квартири за ціною 243600 грн. ним було витрачено кошти в сумі 134236 грн., які належали йому особисто від продажу належної йому на праві власності квартири [ADDRESS]. А тому в спірній квартирі йому на праві особистої приватної власності відповідно до розміру внесених ним особистих коштів належить 55/100 частки, а решта 45/100 - належить сторонами у рівних частках по 22,5/100. Оскільки спірна квартира є неподільною і сторони не можуть домовитися про порядок володіння та користування цим майном, то слід визначити їх ідеальні частки у майні без реального поділу та залишити квартиру в спільній частковій власності. Запропонований порядок користування спірною квартирою відповідає з незначним відхиленням частці кожного із співвласників квартири. Відповідач [PERSON] змінила вимоги викладені у зустрічній позовній заяві і просить визнати за нею право особистої приватної власності на 41,05/100 частки квартири [ADDRESS] та визнати за нею та [PERSON] право власності за кожним по 29,475/100 в праві спільної сумісної власності на 58,95/100 частки квартири [ADDRESS], квартиру залишити в спільній частковій власності сторін відповідно до розміру належних кожному з них часток, а саме: 70,525/100 частки - [PERSON] та 29,475/100 частки - [PERSON]. [PERSON], просить встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS]: виділити [PERSON], в користування жилу кімнату, позначену в технічному паспорті літ. «5» площею 12,3 кв.м. та жилу кімнату позначену літ. «6» площею 15,6 кв.м. з прилеглими до них балконами; виділити [PERSON] в користування жилу кімнату, позначену в технічному паспорті літ. «4» площею 7,9 кв.м.; залишити в спільному користуванні співвласників квартири допоміжні приміщення: кухню, позначену в технічному паспорті літ. «7» площею 8,4 кв.м., вбиральню (сполучену) позначену літ. «3» площею 4,2 кв.м., коридор позначений літ. «1» площею 6,2 кв.м., коридор позначений літ. «2» площею 2,4 кв.м. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу частково за кошти відповідача та в більшій частині за позичені кошти в сумі 100 000 грн., що підтверджується розписками, які змушена повертати кредиторам самостійно. Переважну частину своїх особистих коштів [PERSON] витратив на розваги та відпочинок, оскільки не працював і доходу не отримував, створював конфліктні ситуації. Після розлучення їх неповнолітнього сина залишено проживати з матір'ю. За таких обставин слід відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за сторонами право власності у запропонованих нею частках. У судове засідання [PERSON] не з'явився. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від [PERSON] не надходило заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають до часткового задоволення. У судовому засіданні [PERSON] та її представник повністю підтримали свої позовні вимоги та з аналогічних мотивів, позов [PERSON] не визнали та просять у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Судом було встановлене наступне. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 562/429/14-ц був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Син [PERSON], [INFO], залишений судом проживати із матір'ю [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, 18 липня 2013 року, за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 60,2 кв.м та житловою площею 41,6 кв.м. за 243600 грн. (п.2.1 договору). Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON], про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 липня 2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 108306156226. Квартира була придбана за спільні кошти подружжя, про що свідчить нотаріальна згода [PERSON], викладена у заяві від 18 липня 2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за номером 811. Шлюбний договір сторонами укладений не був. При укладенні договору купівлі-продажу квартири розрахунок за квартиру, а саме передачу коштів в сумі 243600 грн. (п.2.1 договору) здійснювала [PERSON], про що показав допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який був присутній під час підписання угоди, а також підтверджено нотаріально посвідченими заявами (заяви від 23 січня 2015 року) [PERSON] та [PERSON], яка була однією із чотирьох відчужувачів квартири. Позивач [PERSON] не надав суду доказів про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали йому особисто, а відтак, не довів, що частина квартири може бути його особистою приватною власністю. Посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування квартирою обґрунтовується тим, що шлюб між сторонами розірвано, відповідачка у квартирі не проживає, не приймає участі в утриманні квартири та збереженні спільного майна. Проте, суд вважає, що факт розірвання шлюбу та не проживання відповідачки в квартирі протягом тривалого часу не свідчить про неможливість спільного володіння та користування, оскільки не підтверджує наявність спору між сторонами з цього приводу. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] та [PERSON] одержали в позику від [PERSON] 60000 гривень та від [PERSON] 40000 гривень на купівлю спірної квартири і які на даний час [PERSON] повертати відмовляється, а [PERSON] повертає частинами сама. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки подружжя є рівними. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ст. 372 ЦК України, ст. 70 СК України разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідповідно до положень ст. 71 СК України та роз'яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За відсутності згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації своєї частки у спільному майні та неможливості реального розподілу неподільної речі відповідно до їх частко, суд визнає ідеальні частки подружжя і цьому майні без його реального поділу і залишає у їх спільній частковій власності. Спірна квартира є неподільною, оскільки поділити її в натурі або переобладнати в окремі ізольовані жилі квартири з окремим входом (виходом) згідно належних кожному із сторін часток неможливо. А тому, суд погоджується з позивачем, що трикімнатну квартиру [ADDRESS] слід залишити у спільній частковій власності сторін. Співвласники згідно ч.2 та ч.3ст. 358 ЦК України можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен з них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З висловленої судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України правової позиції (постанова №6-12цс13 від 03 квітня 2013 року) вбачається, що виділені у користування приміщення можуть бути і неізольованими, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє їх право спільної часткової власності на це майно. Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 60,2 м2 , а житлова 41,6 м2 , складається з трьох жилих кімнат площею 7,9 кв.м, 12,3 кв.м та 15,6 кв.м з прилеглим до неї балконом, позначених у технічному паспорті літерами «4», «5» та «6». З урахуванням того, що малолітній син сторін [PERSON], [INFO], залишений судом проживати із матір'ю [PERSON], суд, виходячи із установених ст. 3 ЦКУкраїни засад цивільного законодавства (справедливості, розумності) вважає за необхідне при визначені порядку користування спірною квартирою виділити [PERSON]жилу кімнату площею 7,9 кв.м та жилу кімнату площею 12,3 кв.м з прилеглим до неї балконом, а [PERSON] виділити у користування жилу кімнату площею 15,6 кв.м. з прилеглим до неї балконом. [PERSON] належними доказами доведені свої позовні вимоги. [PERSON] не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих [PERSON], і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. За огляду на викладене,

Outcome: partial