Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 14.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №844, обґрунтовуючи тим, що з листопада 2018 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені у звязку з відсутністю взаєморозуміння, втрати почуттів поваги та любові. Спільне господарство сторони не ведуть. Спору щодо розподілу спільного майна подружжя на даний час немає. Позивачка вважає поновлення шлюбних відносин та примирення неможливими. У подружжя є неповнолітня дитина син [PERSON], [INFO]. Спору щодо місця проживання дитини немає, дитина залишаються проживати разом із матірю. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Вислухавши позивачку, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 14.11.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №243349, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 14.11.2015 року, актовий запис №844 (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №477960, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.06.2016 року, актовий запис №5533 (а.с.8). Сторони сімейні стосунки не підтримують, разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Спору щодо розподілу спільного майна подружжя та щодо місця проживання дитини на даний час немає, дитина залишається проживати разом із матірю, що з огляду на положення ст.82 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки сторони однією сімєю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивачки, а також відповідач позов визнав, наслідки визнання позову, передбачені ч.2 ст.206 ЦПК України відповідачу зрозумілі, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved