Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 25 вересня 2018 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалось. Через деякий час між ними стали виникати суперечності за різними питаннями, було виявлено, що в них різноманітні характери та різні погляди на життя, у зв`язку з цим вони втратили почуття взаємоповаги і любові один до одного. Шлюбні відносини між ними припинено з листопада 2018 р., подальше спільне збереження шлюбу вважає за неможливе. Останнім відомим місцем проживання відповідача в Україні є місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.2 - 4, 48). Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 25 вересня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданий Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 562. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту громадянина Російської Федерації [NUMBER], орган, що видав ФМС 48001. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Так, суд вбачає, що позивач на розірванні шлюбу наполягає. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки позивач наміру не має, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу позивач вважає, що не за можливе та суперечить її інтересам, отже, суд приходить до висновку, що шлюб слід розірвати.

Outcome: approved