Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності. У обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача посилалась на ті обставини, що 15 грудня 1994 року між [PERSON] , що діяла від власного імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [PERSON] , - з одної сторони, а також [PERSON]. - з іншої сторони, був укладений договір №6075 купівлі-продажу нерухомого майна у виді квартири [ADDRESS] (у теперішній час [ADDRESS], відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. Проте, в теперішній час позивач не має можливості розпоряджуватись квартирою, оскільки договір не був посвідчений нотаріально та в подальшому був утрачений. З огляду на факт виконання сторонами усіх істотних умов договору та втрату оригіналу правовстановлюючого документу внаслідок пожежі, позивач звернулась з цим позовом до суду, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] ( в теперішній час - [ADDRESS]. Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не скористались, відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не надходив. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, але від особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно зі ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 15 грудня 1994 року між [PERSON] , що діяла від власного імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [PERSON] , - з одної сторони, а також [PERSON]. - з іншої сторони, був укладений договір №6075 купівлі-продажу нерухомого майна у виді квартири [ADDRESS] ( в теперішній час [ADDRESS], відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. Договір на момент укладання був зареєстрований на Одеській товарній біржі за №6075 від 15 грудня 1994 року, майнові права [PERSON] були належним чином зареєстровані в Одеському МБТІ 16 грудня 1994 року. Суд звертає увагу, що правовідносини між сторонами виникли в момент укладення відповідного договору - 15 грудня 1994 року, в той час як Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений в статті 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, заявлені вимоги підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору. Як регламентували ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Водночас, біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто ЦК УРСР від 18 липня 1963 року не встановлював вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства і регламентацію правовідносин, що виникли між сторонами, суд не встановив неправомірності в діях продавців відносно підстав для відчуження зазначеної квартири. У той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем вказаної нерухомості. З огляду на викладене, суд вбачає даний договір дійсним, оскільки вимоги діючого на час його укладення цивільного законодавства були дотримані, відбулось фактичне виконання умов договору сторонами та була здійснена державна реєстрація набутих майнових прав. Згідно з актом про пожежу від 08 травня 2017 року, складеного комісією в складі головного фахівця Малиновського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області Плаксієнко С.А., а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 08 травня 2017 року об 11 годині 50 хвилин у квартирі [ADDRESS] (в теперішній час - [ADDRESS] виникла пожежа внаслідок короткого замикання електромережі кондиціонера. Пожежею було, зокрема, пошкоджено квартиру позивача та знищено оригінал правовстановлюючого документу. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 , 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Згідно зі ст. 317 ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Водночас, відповідно до ст. 319 ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлює ст. 321 ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Відтак суд погоджується, що втрата [PERSON] оригіналу договору купівлі-продажу внаслідок пожежі створює значних перешкод у реалізації права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як регламентує ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). Таким чином, перевіривши факти і обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення заявленого позову та необхідність захисту майнових прав позивача. Відповідно до ст. 141 ч.1,2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 1409,00 гривень.

Outcome: approved