Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

У позовній заяві позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати спільною власністю подружжя житловий будинок та майно, яке знаходиться в ньому, що розташований по [ADDRESS] . Для визначення варіантів поділу нерухомого майна, зокрема житлового будинку, просив призначити будівельно-технічну експертизу. У процесі розгляду справи, позивач змінив позовні вимоги, просив суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] та визнати за сторонами в рівних частинах по 1/2 частині право власності на даний житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог позивач зіслався на те, що з 07 серпня 2007 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час перебування в шлюбі вони побудували у 2012 році. На даний час вони не можуть досягнути добровільної згоди щодо розподілу зазначеного будинку, у зв`язку із чим він змушений звернутися до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, її адвокат Німак М.Я. подав до суду заперечення на заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив відмовити в задоволенні позову. Заява обґрунтована тим, що відповідач перебувала у шлюбі з 07.08.2007 року до 01.10.2020 року. Спільне проживання і сімейні відносини з чоловіком тривали до грудня 2018 року, після чого між сторонами фактично припинились шлюбні відносини. Із позивачем мають двох неповнолітніх дітей, яким необхідні належні умови для проживання та належне матеріальне забезпечення. [PERSON] фактично залишив сім`ю і залишився працювати за межами країни. В ході спілкування, як усно так і шляхом направлення систематичних повідомлень на телефон, почав зводити наклепи та образи на дружину, завдаючи їй при цьому психологічний тиск та моральну шкоду. З дітьми майже не спілкується та не буре участі в їх належному матеріальному утриманні, а також у вихованні. За час спільного з ним проживання на земельній ділянці (на якій вже був зведений фундамент та цегла на будівництво будинку (близько 15 тис - білої та 13 тис. - червоної), і яка належала батькові відповідачки [PERSON] та в подальшому, а саме 23.03.2010 р. була подарована дочці [PERSON] (договір дарування земельної ділянки), збудовано спірний житловий будинок. Будинок будувався з 2010 року за допомогою батьків відповідачки. Земельна ділянка є власністю [PERSON] . Нажаль позивач не бажав вирішити питання розподілу майна шляхом укладення мирової угоди, згідно якої залишити забезпечити право на житло для свої неповнолітніх дітей. Хоча така пропозиція йому неодноразово була доведена до відома. Діти також є членами сім`ї, а відтак мають право бути забезпеченими житловим помешканням і таке право забезпечити їм належні умови, покладається виключно на батьків. У даному випадку розподіл житлового будинку на підставі рішення суду, в примусовому порядку призведе до вкрай не вигідних умов для сторін, а найгірше не в інтересах дітей. На сьогодні позовні вимоги позивача грунтуються на поділі майна у відповідності до розміру часток. Тому при вирішенні спору про поділ майна слід відступи від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема те, що Позивач ухилявся від участі в утриманні дітей, а також приховав спільне майно, відчужив автомобіль Renault Kongo, номерний знак [NUMBER] та інші цінні речі та грошові кошти, перелік яких викладено у відзиві, а кошти не витратив в інтересах сім`ї. Позивач у позовній заяві не навів жодних доказів про наявність майна, яке знаходиться у будинку та не навів аргументів щодо наявності коштів для придбання цього майна. А вказана їх вартість не підтверджена відповідними письмовими доказами. Тому його позов про поділ майна подружжя с безпідставним, не підтвердженим належними доказами. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін, у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що сторони з 07.08.2007 перебували у шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі, сторони збудували житловий будинок, який знаходиться в по [ADDRESS] , власником якого є відповідачка (а.с.5-9) Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , був побудований за час перебування сторін у шлюбі, що не заперечується відповідачкою, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимога позивача про визнання за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку є підставною та підлягає до задоволення.

Outcome: approved