Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з указаним вище позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, від якого у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Відповідач проживає окремо в с. Герелівка Шаргородського району Вінницької області. 17 вересня 2014 року Шаргородський районний суд Вінницької області постановив рішення, відповідно до якого із відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання доньки в розмірі 100 грн щомісячно, що менше, ніж передбачено законом. У відповідача є земельні ділянки, які він здає в оренду, і, відповідно, отримує прибуток. З огляду на викладене, позивач просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання доньки, визначивши їх в розмірі 2000 грн щомісячно, до досягнення донькою повноліття. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ній, просила її задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував. Суду пояснив, що від є інвалідом третьої групи, про що подав до суду відповідні документи, потребує постійного лікування. Також вказав, що у нього є три земельних ділянки, які він здає в оренду, однак майже всі отримані кошти витрачає на лікування, а тому не в змозі сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Заслухавши доводи позивача та заперечення відповідача, вивчивши позовну заяву, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши усі обставини справи, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної заяви та її часткове задоволення, з огляду на таке. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с. 5). [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 287 від 20 лютого 2019 року (а.с. 6). Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2014 року у справі № 152/1561/14-ц із [PERSON] на користь [PERSON] зменшено розмір стягуваних аліментів, визначено їх у твердій грошовій сумі в розмірі 100 грн щомісячно (а.с. 7-9). Даному факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.ст. 182, 184, 192 СК України, відповідно до яких розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд може за заявою платника або одержувача визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 2 ст. 184 СК України). Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів. Згідно ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААБ № 087211 від 20 листопада 2018 року [PERSON] є інвалідом третьої групи (а.с. 28). Із індивідуальної програми реабілітації інваліда № 2228 вбачається, що [PERSON] потребує проведення профілактичних заходів та медичного спостереження (а.с. 26). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, беручи до уваги стан здоров`я відповідача, його матеріальний стан, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial