Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», у якому просив визнати недійсним пункт 4.5 іпотечного договору № 38-02/633 від 06 квітня 2006 р., укладеного між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» та пункт 4.5 іпотечного договору № 38-02/15 від 06 лютого 2008р., укладеного між ним та ПАТ «Укрсоцбанк». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 квітня 2006 р. між сторонами укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 38-05/3/62. З метою забезпечення виконання умов договору між сторонами укладено іпотечний договір № 38-05/633, за умовами якого позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. У подальшому, 06 лютого 2008р. між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5224, та договір іпотеки № 38-02/15, за яким позивач знову передав в іпотеку кв. [NUMBER], за вказаною адресою. Однак, позивач вважає, що при укладені договорів іпотеки, відповідачем не було роз'яснено зміст положень ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» та ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операцій з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а також ризики щодо можливої втрати єдиного житла. Вважає, що відповідач приховав від нього інформацію, чим ввів його в оману, у зв'язку з чим, посилаючись на вимоги ст. 230 ЦК України, звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 р. провадження у справі відкрито, та призначено судове засідання на 21 грудня 2017 р. (а.с. 24). Ухвалою суду від 21 грудня 2017 р. цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пунктів іпотечного договору направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 34). На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи (а.с. 38) ухвалою суду від 12 лютого 2018 року справа прийнята до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 41). Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами. Однак у наданий судом строк своїм правом подання до суду клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, відзиву на позовну заяву не скористався. Тому, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2006 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 38-05/3/62, за умовами якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами зі сплатою 11,85% річних та комісії за відкриття позичкового рахунку у розмірі 0,10% від суми максимального ліміту по курсу Національного банку України на день оплати, у межах максимального ліміту 24 000 доларів США (п.п. 1.1, 1.1.1 договору). Пунктом 1.3 зазначеного договору передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги кредитор та позичальник укладають іпотечний договір. 06 квітня 2006 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 38-02/633, за умовами якого з метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] Згідно з п. 3.1 зазначеного договору у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п.п.2.1.1-2.1.10 цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку визначеному п.2.4.4 та ст. 4 цього договору. Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, та шляхом продажу предмета іпотеки. Зі змісту вказаного договору також вбачається, що він був укладений у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., який дієздатність та правоздатність сторін договору перевірив. 06 лютого 2008 р. між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Уксоцбанк», правонаступником якого на час розгляду справи є ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5224, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у межах максимального ліміту 80 000 доларів США, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання. З метою забезпечення виконання умов зазначеного договору між сторонами укладено іпотечний договір за № 38-02/15 від 06 лютого 2008 р., згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Зазначеним договором також визначено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення умов договору, а також способи реалізації заставного майна (п.п. 3.1, 4.5). Дієздатність та правоздатність сторін договору в момент його підписання була перевірена приватним нотаріусом Мироник О.В., який посвідчував зазначений договір. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Згідно з положеннями ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається зі змісту оспорюваних іпотечних договорів за № 38-02/633 від 06 квітня 2006 р. та за № 38-02/15 від 06 лютого 2008 р., то їх зміст повністю відповідає наведеним нормам чинного законодавства України. Судом встановлено, що позивачем оскаржуються лише пункти 4.5 іпотечних договорів, які передбачаються порядок реалізації предмету іпотеки, у разі невиконання умов кредитних договорів. При цьому, позивач стверджує, що відповідачем при підписані договорів іпотеки були порушені вимоги Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим боргом та іпотечними сертифікатами», у зв'язку з чим останнього було введено в оману. Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень, наведених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму № 9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених Законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Таким чином, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2 Постанови Пленуму № 9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які підлягають доказуванню, випливають з диспозиції норм матеріального права. Така норма вказує на обставини, які слід довести по будь-якій справі даної категорії. Оцінюючи доводи позивача, викладені у його позовній заяві, суд зазначає, що договір іпотеки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії, у зв'язку з чим іпотекодавець не може розглядатись у договорі іпотеки як споживач послуг банку, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Іпотекодавець, за змістом договору іпотеки, не є споживачем послуг банку з кредитування, а навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача. Тому посилання позивача щодо невиконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення договору іпотеки не можуть бути підставою для визнання такого договору недійсним. Посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом та іпотечними сертифікатами» щодо не попередження його про можливі ризики та обґрунтування можливості втрати житла, пов'язаних із встановленням іпотеки, судом не можуть бути сприйняті як належні, оскільки даний закон регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, а зазначені позивачем обставини жодним чином не слугують підставою для визнання певних пунктів договору іпотеки, укладеного між сторонами недійсними. Щодо посилань позивача з приводу того, що спірний договір не відповідає умовам кредитних договорів, то суд їх вважає безпідставними, оскільки станом на час укладення договорів іпотеки, умови останніх відповідали обсягу зобов'язань за кредитними договорами, не визнанні недійсними, а тому підстав для визнання іпотечних договорів недійсними за наведених обставин не вбачається. Позивач не навів доказів щодо введення його в оману банком під час укладення іпотечних договорів, оскільки перед підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами цих договорів, отримати консультацію у нотаріуса, який посвідчував вказані договори. Доказів того, що позивач до чи після укладення оспорюваних угод звертався до банку з проханням роз'яснення умов, наведених в цих угодах, суду не надано, що свідчить про обізнаність позичальника з умовами укладених договорів і про згоду з такими умовами. Крім того, позивач уклав тотожний з банком договір іпотеки через два роки, та за той час претензій щодо невідповідності умов договору іпотеки нормативним актам не заявляв. Доказів, що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню іпотечного договору, позивачем суду також не було надано. За таких обставин посилання позивача на те, що оспорювані пункти іпотечних договорів були підписані ним під впливом обману та, що вони не відповідають вимогам законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки є недоведеними. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати відповідачем не відшкодовуються.

Outcome: dismissed