Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення незаконно привласнених коштів, згідно з яким просила суд: стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» суму не виплачених поштових переказів у розмірі 6 195,81 грн., 3% річних в сумі 435,97 грн., інфляційні втрати 663,35 грн., додаткові витрати в сумі 1\~000,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що грошові перекази (аліменти) були отримані AT «Укрпошта» для надання послуги, яка фактично не була надана. Відповідач, отримавши кошти, які підлягали переказу Позивачу у розмірі 6 195,81 грн., здійснив незаконне їх привласнення, чим завдав збитків останній. Отже, через неправомірні дії та бездіяльність осіб AT Укрпошта, неналежного дотримання Законів України «Про поштовий зв`язок», Правил на15 листопада 2021 рокудання поштових послуг, Позивачу заподіяно суттєвої шкоди, у результаті чого Позивач звернулася до суду з даним позовом. 30.03.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 19.10.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо вимог позову про відшкодування незаконно привласнених коштів - сума не виплачених поштових переказів в розмірі 6 195,81 грн., 3% річних в сумі 435,97 грн., інфляційні втрати 663,35 грн., додаткові витрати в сумі 1 000,00 грн. Дослідивши позовну заяву, судом встановлено, що Дніпровським районним судом міста Києва від 31.12.2008 року було видано виконавчий лист № 2-2456/1 на примусове виконання судового рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання двох неповнолітніх дітей, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Щомісячні платежі надходили на поштове відділення АТ «Укрпошта» № 02218 м. Києва. У лютому 2018 року черговий грошовий переказ № 0138 на суму 2 562,00 грн. (аліменти) був відправлений [PERSON] ( [INFO] ) з Київського ПВ № 83 «Укрпошта» час 17:23:40 на ПВ Київ - 02218 на ім`я [PERSON] (Додаток 1). 21 лютого 2018 року Позивач звернулась до поштового відділення AT «Укрпошта» № 02218 м. Києва з метою отримання від [PERSON] поштового переказу № 0138 від 20.02.2018 року. Працівниками поштового відділення AT «Укрпошта» № 02218 м. Києва Позивачу було відмолено у видачі коштів за поштовим переказом №0138 , з посиланням на неможливість знайти даний переказ та запропоновано звернутись до Генеральної Дирекції AT «Укрпошта» за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 22, або зателефонувати до Контакт-Центру AT «Укрпошта». 22.02.2018 року Позивачем було надіслано заяву до Генеральної дирекції AT «Укрпошта» до якої додано копію чеку поштового переказу №0138 (Додаток 1), з вимогами з`ясувати обставини відмови у видачі поштового переказу у ПВ-02218 та видати належний Позивачу переказ. 20.03.2018 року Позивач отримала відповідь від AT «Укрпошта» №1853-К-9601 від 12.03.2018р за підписом заступника директора Департаменту розвитку мережі та клієнтської підтримки, [PERSON] , якою повідомлено, що № 0138 від 20.02.2018 року «Системою» не знайдено (Додаток2). 06.07.2018 року Позивач вдруге, письмово, звернулась до Дирекції AT «Укрпошта» з вимогою розшукати та видати поштовий переказ №0138 від 20.02.2018 року.(Додаток 6) 13.08.2018 р. Позивачем отримано лист від 31.07.2018 року №1853-К- 25256 AT «Укрпошта», з результатами перевірки за період з 01.12.2017 по 30.04.2018 рр. в якому було зазначено, що на ВПЗ № [NUMBER] : м. Київ на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] значиться 5 поштових переказів категорії «електронний адресний» один з яких станом на 30.07.2018 року значиться не виплаченим у ВПЗ - 218, а саме: - поштовий переказ № 0138 від 20.02.2018 року на суму 2 562,00 грн. від [PERSON] (Додаток 4). З даною відповіддю Позивач повторно звернулась до поштового відділення № 02218 м. Києва для отримання грошового переказу №0138. Але працівниками поштового відділення №02218 м. Києва Позивачу було відмовлено у видачі переказу № 0138 з посиланням на те, що даний переказ відсутній. Зі змісту позовної заяви також вбачається, що 11.02.2019 року, головним бухгалтером в/ч [NUMBER] [ADDRESS] , де проходив військову службу платник аліментів - [PERSON] , було сформовано платіжне доручення реєстром «одержувачі аліментів» № 229 на загальну суму 93011,94 грн. та відправлено через Державне Казначейство, 09100. міста Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 36 на поштове відділення № 09112 AT «Укрпошта» міста Біла Церква, для подальшого пересилання Позивачу, [PERSON] в розмірі 3633,81 грн. на поштове відділення № 02218 м. Києва але судом встановлено, що на підтвердження даного переказу не надано жодного документа. У ПВЗ № 02218, Позивачу повідомили, що поштовий переказ № 229 не надходив на дане відділення та рекомендували звернутися до Генеральної Дирекції AT «Укрпошта». Наприкінці липня Позивач отримала лист від 11.07 2019 року №1853-К- 2019070810121-В в якому повідомлялось, що минув установлений законодавством строк і провести перевірку порядку пересилання поштового переказу на суму 2562,00 грн. від 20.02.2018 не дається можливим. Щодо переказу від 15.02.2019 року може бути проведена перевірка за умови надання вищевказаних даних.(Додаток 5) 31.07.2019р з ПВЗ № 02218 AT «Укрпошта» Позивач отримала довідку, в якій зазначалось, що в червні 2019р та в липні 2019р на поштове відділення Київ - 02218 не надходили поштові перекази/ аліменти та до поштового відділення Київ - 02223 дослані не були. (Додаток 7). Позивач багато разів зверталась до поштового відділення №02218 та надсилала листи на адресу Генеральної Дирекції AT «Укрпошта» з вимогою виплатити належні їй грошові перекази, про що свідчать відповіді надіслані Відповідачем на адресу Позивача: Лист- відповідь від 31.10.2019 року № 1853-К-2019102910074-В (Додаток 8), - Лист - відповідь від 27.02.2020року №33-К-2657, (Додаток 9), - Лист - відповідь від 10.03.2020року № 1853-К-2019102010074-В (Додаток 10), - Лист - відповідь від 17.12.2020 року № 1853-С-202121610086 - В (Додаток 11). Відповідно до ст.,1212 , ч.2 ст. 1214 ЦК України, « у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.» На підставі ст..625 ЦК України Відповідач несе відповідальність за порушення взятого на себе грошового зобов`язання: 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого розрахунку Позивачем: -3% річних в сумі 435,97 грн., -інфляційні втрати 663,35 грн. Також Позивач просить стягнути додаткові витрати в сумі 1\~000, грн., але суду не надано жодного пояснення/обґрунтування та підтвердження щодо цих витрат. Дослідивши відзив, судом встановлено, що поштовий переказ: - № 0138 від 20.02.2018 року на суму 2 562,00 грн. прийнятий на ВПЗ Київ- 83(далі переказ № 0138) станом на жовтень 2021 року є невиплаченим одержувачу. Згідно ч. 1 та 2 ст. 13 ЗУ «Про поштовий зв`язок» оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості. Договір про надання послуги з пересилання поштового переказу вважається укладеним після оплати користувачем вартості цієї послуги, якщо інше не передбачене відповідними договорами. Зі змісту абз. 3 ст. 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» підтвердженням укладанням договору є квитанція, касовий чек чи письмовий договір. Згідно абз. 6 п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 (далі Правила) відправник - фізична або юридична особа, прізвище, ім`я та по батькові або найменування якої зазначені на поштовому відправленні, бланку поштового переказу в спеціально призначеному для цього місці, яка безпосередньо або через уповноважену особу подає оператору поштового зв`язку для пересилання поштове відправлення, поштовий переказ; Відповідно до п. 75 Правил послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення, якщо інше не передбачено відповідним договором, у національній валюті за діючими тарифами. Сторонами в договорі надання послуг поштового зв`язку з пересилання поштового переказу є Виконавець та Замовник, що підтверджується квитанцією, касовим чеком чи письмовим договором. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать. Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань. Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; також сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України). Сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ). Згідно статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язуються за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Із врахуванням того, що Позивач не проводила оплату послуг поштового зв`язку між ним та AT «Укрпошта» договірні правовідносини щодо надання послуг поштового зв`язку не виникли. Враховуючи це, стороною за договором з пересилання поштового переказу є Відправник [PERSON] щодо переказу №0138. Відповідно до абз. 14 п. 1 ст. 1 ЗУ «Про поштовий зв`язок» переказ грошових коштів (поштовий переказ) - послуга поштового зв`язку щодо виконання доручення користувача на пересилання та виплату адресату зазначеної ним суми грошей. Абзацом 7 п. 7 Правил надання поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (далі Правила) передбачено, що вручення поштового переказу - це виробнича операція, яка полягає у виплаті коштів за поштовим переказом одержувачу. Згідно п. 29 Правил поштові відправлення, поштові перекази до моменту вручення їх одержувачам є власністю Відправників. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що кошти за поштовим переказом № 0138 є неврученими одержувачу [PERSON] , а тому остання не є належним позивачем у даній справі, оскільки Відправником переказу № 0138 є [PERSON] . Щодо поштового переказу на суму 3 633,81 грн. В частині поштового переказу на суму 3 633,81 грн., що зі слів Позивача прийнятий на ВПЗ Біла Церква 09112 від військової частини [NUMBER] міста Біла Церква доказів його подання до пересилання не надано. Крім того, навіть якщо Позивачем буде подано докази подання до пересилання поштового переказу, зі змісту позовної заяви вбачається що відправником переказу є військова частина [NUMBER] міста Біла Церква, а отже вона буде виступати стороною по договору надання послуг з пересилання поштового переказу, а не Позивач. Станом на жовтень 2021 року виробничі документи в частині пересилання поштових переказів на адресу [PERSON] за 2018-2019 роки знищені за закінченням терміну зберігання, що підтверджується актами на знищення від 16.12.2019 року № 5 та від 05.05.2020 року № 1. Оператори поштового зв`язку несусь відповідальність за порушення законодавства у сфері надання послуг поштового зв`язку відповідно до ст. 18 ЗУ «Про поштовий зв`язок». Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про поштовий зв`язок» за невиплату грошей за поштовими переказами, а також порушення строків пересилання поштових переказів - відповідно де законодавства України. Згідно п. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Пунктом 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Разом із тим, суд вважає, що [PERSON] - це особа, якій не належить право вимоги по пред`явленому позову, оскільки Позивач не є стороною по договору з пересилання поштових переказів. Отже, Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої вимоги щодо незаконно привласнених коштів (невиплачених поштових переказів) у розмірі 6\~195,81 грн., тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування незаконно привласнених коштів. Оскільки вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 435,97 грн., інфляційних втрат 663,35 грн., додаткових витрат в сумі 1 000,00 грн. є похідними від основної вимоги щодо стягнення незаконно привласнених коштів, в їх задоволенні також слід відмовити. Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди. Позивачем заявлено вимогу щодо відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. Вимогу обгрунтовує тим, що дії, бездіяльність та халатне відношення до своїх обов`язків з боку працівників Київського поштового відділення № 02218 м. Києва та керівництва AT «Укрпошта» завдали Позивачу та членам її родини багато душевних страждань, хвилювань та принижень. В зв`язку з неможливістю отримати належні Позивачу грошові перекази, Позивач змушена була позичати гроші у сумі неотриманих грошових переказів на гідне утримання своїх дітей, харчування, навчання, придбання взуття та одягу. Позивач постійно знаходилась в напруженому нервовому стані. Відвідування поштових відділень, листування, дзвінки до Генеральної Дирекції AT «Укрпошта», поїздки до Дирекції AT «Укрпошта», звернення до національної поліції та міграційної служби поглинуло майже увесь вільний час, та додаткових витрат. Це завдало Позивачу душевних страждань, призвело до поганого самопочуття, головному болю та негативно відобразилось на якості її роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи,\~що основна\~вимога про\~стягнення незаконно\~привласнених коштів\~не підлягає\~задоволенню,\~тобто наявність\~підстав для\~відшкодування моральної\~шкоди не\~встановлено - тому вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10\~000,00 грн. також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed