Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У лютому 2015 року позивач через свого представника за довіреністю звернулася до Бердянського міськрайонного суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 19.10.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №778. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею. На протязі останніх двох років їх сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті привело до припинення між ними шлюбних відносин. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено, півтора роки тому відповідач пішов з помешкання, де вони спільно проживали, та переїхав на постійне місце проживання до [INFO]. Шлюб розриває вперше, майнових спорів між ними немає. По домовленості між ними син залишається проживати з нею. На момент предявлення цього позову між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини, що змушує її звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки обовязок утримувати дитину лежить на обох батьках в рівній мірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років визначено в розмірі 1286,00 грн., таким чином, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 385,80 грн. Однак, відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України в усіх діях щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Наскільки їй відомо, відповідач працює без офіційного працевлаштування, хронічними захворюваннями не страждає, інших дітей на утриманні у нього немає, стягнень за виконавчими документами не проводиться, тому вважає доцільним визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 643,00 грн. щомісячно. Посилаючись на зазначені обставини, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути на її користь на утримання неповнолітнього сина аліменти в розмірі 643,00 грн. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов повністю із зазначених у ньому підстав та просив задовольнити, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Також просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 243,60 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 900 грн. Відповідач повідомлявся про розгляд справи за місцем реєстрації та проживання, однак конверти повернулися до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням про розгляд справи, тому суд відповідно до ст.ст.169, 224-226 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів за згодою представника позивача. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 19 жовтня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 778. Від шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується копіює свідоцтва про народження. З позовної заяви слідує, що сторони вже більше двох років разом не проживають, не підтримують подружніх стосунків, припинивши ведення спільного господарства. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Частиною 1 ст.110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним з подружжя Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на те, що за даних обставин зберегти сімю неможливо, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не надіслав суду своїх заперечень, збереження шлюбу суперечить її інтересам, шлюб існує формально, тому суд вважає за можливе його розірвати, задовольнивши позов в цій частині. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають значення. \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідач є працездатною особою, будь-яких об'єктивних обмежень у можливостях виконувати батьківський обов'язок по утриманню дитини чи які впливають на розмір стягуваних аліментів, судом не встановлено. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, які були надані позивачем на засадах змагальності, рівні обов'язки обох батьків по утриманню дітей,

Outcome: approved