Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

У лютому 2015р. позивачка звернулася з позовом в суд до відповідача ПАТ «Фідобанк»» про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів, зазначивши в позові, що 18.05.2007р. між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є відповідач по справі) та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0999/44/02469, відповідно до якого [PERSON] надав позивачці кредит в розмірі 60000,00 доларів США, 23.05.2007р. в забезпечення повернення кредитних коштів між позивачкою та Банком був укладений договір іпотеки №014/0999/44/0246. Позивачка вважає, що на час укладення зазначених договорів у відповідача була відсутня банківська ліцензія на право здійснювати банківські операції та відповідний дозвіл на право залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та з підстав ст.ст. 215, 230 ЦК України, кредитний договір є недійсним, а тому вважає що такий договір не створює юридичних наслідків, що відповідно до вимог ст.548 ЦК України, є підставою для визнання недійсними похідного договору, а саме: договору іпотеки №014/0999/44/02469, укладеного 23.05.2007р. між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON]. Крім того, вважає, що положення кредитного договору є навязаними Банком та такими що істотно обмежують її права як споживача фінансових послуг. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Фідобанк» позов не визнав, надав суду письмові заперечення в яких просив в задоволенні позову відмовити, вказавши на відсутність законних підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та на недоведеність позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 18.05.2007р. між ВАТ «Акціонерний комерційний банк [PERSON]» (правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0999/44/02469, відповідно до умов якого позивачка отримала кредитні кошти в розмірі 60\~000,00 доларів США із відсотковою ставкою 12,5% річних та кінцевим строком повернення до 16.05.2014р. В якості забезпечення виконання умов кредитного договору 23.05.2007р. між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №014/0999/44/02469. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до п. 1.1. розділу 1 Статуту Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», згідно з рішенням Загальних зборів акціонерів від 17.10.2006р. №3б-1/2006, Акціонерний комерційний банк «Престиж» було перейменовано на Відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк», який є правонаступником щодо прав і зобовязань Акціонерного комерційного банку «Престиж», ідентифікаційний код 34001693, державна реєстрація якого відбулася в Шевченківській районній державній адміністрації у м.Києві 23.01.2006р. за номером запису 1\~074\~102 0000 014602, та який був зареєстрований Національним банком України в Державному реєстрі банків 25.01.2006р. за реєстраційним №303. Статтею 26 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» не передбачено зміну найменування Банку, як спосіб реорганізації. Тому, відповідач по справі не отримував дозволу на реорганізацію Акціонерний комерційний банк «Престиж», що також підтверджується листом НБУ від 30.04.2015р. №20-0600729519. А відтак, припущення позивачки про реорганізацію Банку у вигляді перетворення є помилковими. Відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк» утворилося лише внаслідок зміни найменування Акціонерного комерційного банку «Престиж», ідентифікаційний код юридичної особи - 34001693 не змінився. Крім того, в матеріалах справи містяться дві банківські ліцензії відповідача за ідентичними номерами - 224, які окремо та в різний час були видані Акціонерному комерційному банку «Престиж» та Відкритому акціонерному товариству «Ерсте Банк». При цьому, в обох ліцензіях міститься однаковий запис про реєстрацію банків НБУ 25.01.2006р. за номером 303. Тому у відповідності до ст.ст. 57-60, ст. 37 ЦПК України, ст.26 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», суд вважає, що відбулося процесуальне правонаступництво і Відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк» є повним правонаступником всіх прав та обовязків Акціонерного комерційного банку «Престиж». Пунктом 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Ст.192 ЦК України, передбачає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановленому законом. Тому, відповідач, як фінансова установа, вперше 08.02.2006р. отримала і Банківську ліцензію №224, і Дозвіл №224-1 з Додатком на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», а також й право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Пунктом 13.3. Постанови НБУ від 17.07.2001р. №275, яка діяла на час укладення спірних договорів встановлено, що у разі зміни назви [PERSON] у тижневий строк після реєстрації змін Національним банком, подає до Національного банку України клопотання про заміну банківської ліцензії, письмового дозволу, ліцензій на виконання окремих операцій. Державна реєстрація зміни найменування банку відбулась 14.05.2007р. Клопотання Відповідача про заміну банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення окремих операцій у звязку зі зміною назви було надано до НБУ 21.05.2007р. за №06-01/970 та зареєстровано 22.05.2007р., тому відповідачем не були порушені вимоги Закону щодо строків подання відповідної заяви про отримання банківської ліцензії та письмового дозволу. Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.2007р., у звязку із зміною найменування ВАТ «Ерсте Банк» отримав банківську ліцензію №224 та Письмовий дозвіл №224-1 на право здійснення операцій, визначених в п.1-4 ч.2, ч.4 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», які, зокрема, також включають здійснення операцій з валютними цінностями, що підтверджується і листом НБУ від 30.04.2015р. №20-0600729519. В той же час, раніш видані АКБ «Престиж» дозвільні документи не припиняють своєї чинності та не відкликаються НБУ, оскільки жодним нормативно-правовим актом з регулювання правовідносин в банківській сфері не встановлено, що на час розгляду НБУ клопотання Банку, найменування якого змінилося, про видачу нової банківської ліцензії та письмових дозволів на здійснення окремих видів банківських операцій та до часу отримання таких дозвільних документів, вони припиняють чинність або відкликаються. Стредження позивачки та її представника, що на час укладення з нею спірних договорів, а саме 18.07.2007р, у відповідача була відсутня банківська ліцензія та відповідні дозволи на розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, є хибним та спростовується матеріалами справи. Суд переконався, що ВАТ «Ерсте Банк», до отримання оновлених дозвільних документів, мав всі правові підстави на продовження здійснення всіх ліцензійних банківських операцій, які раніш було дозволено АКБ «Престиж» та відповідно, укладати із позивачкою [PERSON] кредитний договір та договір іпотеки. Суд вважає, що оскільки правове регулювання діяльності банківських установ здійснюється спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, ЗУ «Про банки та банківську діяльність» то норми ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» не розповсюджуються на дані правовідносини. Тому посилання позивачки на ст.16 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» щодо обовязкової наявності у відповідача довідки про прийняття заяви про переоформлення ліцензії є помилковим. Судом також не встановлено, що умови спірного кредитного договору є навязаними та такими що істотно обмежують права позивачки, як споживача фінансових послуг. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки посилається на абзац третій ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме щодо заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Вказаний припис було додано до ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» лише у 2011році на підставі Закону України №3795-VI від 22.09.2011р., а на час укладення спірних договорів у 2007році даної норми закону не існувало. Твердження позивачки, що для мети отримання кредиту, а саме: для реконструкції та ремонту нежитлового приміщення їй потрібна була національна валюта не доведена належними та допустимими доказами. Позивачка у судовому засіданні підтвердила, що вона не примусово, а добровільно укладала оспорювані договори, перебувала у здоровому глузді та розуміла наслідки вчинених нею дій. Тому підписання обома сторонами обох договорів свідчить про порозуміння та взаємну згоду щодо наведених у спірних договорах умов. Таким чином, твердження позивачки про порушення відповідачем норм ЗУ «Про захист прав споживачів» та визначення його, як однією з підстав визнання недійсним договору кредиту є необґрунтованими та помилковими, оскільки не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та в матеріалах справи. Згідно зі ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 203,215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Приписами п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, з матеріалів кредитного договору вбачається, що сторони спірних правочинів досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, тощо). Умови кредитного договору містять детальну інформацію про права та обовязки його сторін, передбачену ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Факт отримання грошових коштів наданих ВАТ «Ерсте Банк» позичальнику, позивачкою та її представником не оспорються. Посилання представника позивача на розбіжності, щодо найменування кредитодавця на бланку кредитного договору, зокрема, в преамбулі договору та наявність печатки АКБ «Престиж» є формальними та такими, що не впливають на юридичну конструкцію договору кредиту, на зобовязання сторін договору та не спотворюють його зміст. Нормами ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, за рахунок якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Нормами ЦК України встановлено, що іпотека це похідне зобовязання від основного зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України, встановлено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачкою при розгляді справи, на підтвердження факту вчинення щодо неї відповідачем дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи її інтересів, не було надано доказів, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Фідобанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Outcome: approved