Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Санта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача вказувала, що вона працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Санта» з 02 серпня 2018 року. 25 жовтня 2018 року, як зазначає позивач, охорона підприємства не допустила її до робочого місця, огрунтовуючи це усним розпорядженням директора підприємства. У зв`язку з чим вона була вимушена написати заяву про звільнення із ТОВ «Санта» за власним бажанням. Проте, згодом стало відомо, що [PERSON] було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ, а саме: за прогул. 14 серпня 2020 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, остаточно просила стягнути з ТОВ «Санта» середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07 листопада 2018 року до 05 лютого 2020 року у розмірі 57 137,25 гривень. Від представника ТОВ «Санта» надійшов відзив на позовну заяву та додаткові пояснення на збільшені позовні вимоги, у яких представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні даного позову, зокрема, з тих підстав, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження наявності вини ТОВ «Санта» у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені законом. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Представник ТОВ «Санта» у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги виниклі обставини та пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно із відомостями трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Санта» з 02 серпня 2018 року на підставі наказу №07-к/тр. Відповідно до Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ОД1233/1599/АВ, який складений Головним управлінням Держпраці в Одеській області 18 грудня 2018 року, [PERSON] була відсутня на роботі з 29 жовтня 2018 року по 05 листопада 2018 року. Так, засобами поштового зв`язку, а саме через Державне підприємство «Укрпошта» ТОВ «Санта» надсилало [PERSON] з описом вкладення лист від 09 листопада 2018 року «Про причини відсутності на робочому місті з 29 жовтня 2018 року по 05 листопада 2018 року», що підтверджується накладною ДП «Укрпошта» №6500138777922. Також цей лист було направлено позивачу засобами кур`єрського зв`язку, а саме кур`єрською службою «Даймекс» (DIMEX), що підтверджено накладною від 20 листопада 2018 року №37818509. У матеріалах справи знаходиться акт ТОВ «Даймекс» від 03 грудня 2018 року, згідно із яким [PERSON] не відповідала на телефонні дзвінки кур`єра, а на момент складення акту за документами до офісу ніхто не звертався. У подальшому ТОВ «Санта» направила позивачу лист від 03 грудня 2018 року за вих. №03/12-1, у якому знову просило надати пояснення щодо причин відсутності на роботі у наступний у період з 05 листопада 2018 року по 03 грудня 2018 року. Також, 08 січня 2019 року ТОВ «Санта» ще раз спробувало сповістити позивача про необхідність надати пояснення з причин відсутності на роботі, склавши лист від вказаної дати за вих. №08/01. Як зазначає сторона відповідача, з огляду на те, що відповіді на листи, направлені у всіх відомих ТОВ «Санта» месенджерах на всі відомі номери мобільного зв`язку позивача - не було отримано, вказаний вище лист був направлений Позивачу із використанням засобів кур`єрського зв`язку, а саме - кур`єрською службою Даймекс (DIMEX). Водночас, Позивач знову не відповіла на телефонні дзвінки кур`єра, не передзвонила та відправлення не отримала. Вказані факти підтверджені накладною кур`єрської служби Даймекс (DIMEX) №37828860 та актом від 22 січня 2019 року. Крім цього, ТОВ «Санта» також здійснило публікацію оголошення, адресованого позивачу, у газеті «Одеські вісті», замовивши публікацію наступного змісту: «Цією публікацією головний бухгалтер ТОВ «Санта» (код ЄДРПОУ 19206572) [PERSON] викликається для надання пояснень та підтверджуючих документів щодо причин відсутності на роботі в період з 29 жовтня 2018 року по теперішній час. Пояснення та документи мають бути надані терміново за місцезнаходженням ТОВ «Санта»: 65017, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Малиновського Маршала, будинок 18А, квартира 1. Директор ТОВ «Санта» Зелінський О.С.». Як убачається із трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , зокрема, 29 жовтня 2018 року [PERSON] було звільнено на підставі наказу №01-к/тр від 23 січня 2019 року за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпПУ. Як регламентує ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З урахуванням викладених обставин, суд доходить висновку, що відповідні дії адміністрації ТОВ «Санта» щодо звільнення [PERSON] на підставі ст. 40 ч.1 п.4 КЗпП України відповідають положенням трудового законодавства, позивачем в суді не спростовано. Як зазначила [PERSON] , лише 05 лютого 2020 року ТОВ «Санта» виплатило їй заробітну плату за період з 01 вересня 2018 року до 30 вересня 2018 року у розмірі 2 997,01 гривень, за період з 01 жовтня 2018 року до 28 жовтня 2018 року у розмірі 4 621,28 гривень та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 599, 40 гривень, а також видало трудову книжку позивачу. У зв`язку із цим, на думку позивача, ТОВ «Санта» зобов`язано сплатити їй середній заробіток у загальному розмірі 57 137,25 гривень за період з листопада 2018 року до січня 2020 року за час затримки розрахунку. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпПУ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як убачається із ч. 1 ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум . Суд дійшов висновку, що [PERSON] у день звільнення була відсутня на робочому місці, а саме 29 жовтня 2018 року. Як встановлено Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ОД1233/1599/АВ, що складений Головним управлінням Держпраці в Одеській області 18 грудня 2018 року, заробітна плата [PERSON] була нарахована, але не виплачена у зв`язку із відсутністю її на роботі. Після закінчення встановлених строків виплат, пов`язаних з оплатою праці, за видатковими відомостями заробітна плата, що не була отримана, задепонована, що підтверджено записами в касовій книзі форми №КО-4 за 16 листопада 2018 року. Додатково, вказаний факт підтверджується бухгалтерською довідкою від 20 січня 2020 року. З огляду на матеріали справи та зважаючи на чисельні звернення відповідача із заявами про надання інформації щодо причини відсутності позивача на робочому місці, акти про відсутність зворотних відповідей [PERSON] на звернення ТОВ «Санта», а також звертаючи увагу на те, що 05 лютого 2020 року [PERSON] отримала трудову книжку та усі розрахунки щодо сплати середнього заробітку за відповідні періоди та компенсацію за невикористану відпустку, про що сама указувала у своїй заяві, суд погоджується із представником ТОВ «Санта», що позивач отримала розрахунок одразу ж після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Натомість, заявляючи вимоги щодо стягнення із ТОВ «Санта» середнього заробітку за час затримки розрахунку, [PERSON] не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вона раніше зверталась до підприємства із відповідною заявою. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Таким чином, суд погоджується із стороною відповідача, що [PERSON] не надала жодних достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з вини ТОВ «Санта» із нею не було у встановлений законом строк здійснено повний розрахунок, а тому суд доходить висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Outcome: dismissed