Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулась до Березівського районного суду Одеської області з позовною заявою до відповідачів та просить суд: - визнати право померлої [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 6.8 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться у колективній власності КСП «Тилігул» на території колишньої Гуляївської сільської ради, Березівського району, Одеської області; - встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка залишилась після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] шляхом вступу у фактичне управління та володіння спадковим майном; - визнати за позивачем, [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 6.8 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що зна\-ходиться у колективній власності КСП «Тилігул» на території колишньої Гуляївської сільської ради, Березівського району, Одеської області, яке належало [PERSON] , померлій [INFO] . На обґрунтування поданого позову позивачка вказувала, що [INFO] в [ADDRESS] померла її матір [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: право на земельну частку (пай) розміром 6.8 кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться у колективній власності КСП «Тилігул». [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , оскільки являється її рідною донькою. Інших спадкоємців за законом чи заповітом у [PERSON] немає. Батько позивачки - чоловік матері [PERSON] помер, рідних братів та сестер у неї не було. Не дивлячись на те, що на час смерті матері [PERSON] проживала спільно з нею за однією адресою, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, постановою нотаріуса від 17.12.2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини. Як свідчить з постанови, відповідно до сертифікату, даний правовстановлюючий документ виданий після смерті матері, а тому вона вважається такою, що не отримала права власності на пай. Для вирішення даного питання [PERSON] було рекомендовано звернутись до суду. Позов мотивований тим, що після смерті [PERSON] позивачка вступила в управління та володіння спадковим майном, так як на час смерті матері, проживала разом з нею за однією адресою. Позивачка та померла [PERSON] вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та витрати, вони турбувались та дбали один про одного. Позивачка [PERSON] доглядала матір та піклувалась про неї до дня смерті, коли ж вона померла, то понесла витрати на її поховання. Після смерті матері позивачка успадкувала усе належне їй на день смерті майно: житловий будинок, господарські речі та ін., якими розпорядилась на власний розсуд. Заяву про відмову у прийнятті спадщини після смерті матері [PERSON] не подавала. У встановлений законом строк позивачка не звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, так як вважала, що вона фактично прийняла її, оскільки на час смерті [PERSON] проживала разом з нею, а тому вважалась такою, що прийняла її. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок у с. Мар`янівка, Березівського району, який на той час не уявляв цінності, [PERSON] після смерті матері продала його та переїхала до місця проживання у с. Вікторівка, Березівського району, Одеської області. Державний акт на право колективної власності на землю КСП « Тилігул » отримало 16.11.1995 року. За життя померла [PERSON] була включена до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Тилігул», які мали право на земельну частку (пай) за №216. Як стверджує позивачка, не з вини [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0150743 на її ім`я був виготовлений та виданий Березівською районною державною адміністрацією 10.06.1997 р., тобто після її смерті. З вказаних підстав позивачка вважає, що її мати мала право на земельну частку пай, що знаходиться у колективній власності КСП «Тилігул». Оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, яке складається з права на земельну частку пай, то вважає, що має право на спадщину, яка залишилась після смерті матері. Ухвалою суду від 26.02.2021 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. Одночасно судом було задоволено клопотання позивача та витребувано з Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса копію спадкової справи після смерті [PERSON] . 20.04.2021 року до суду надійшли витребувані докази. Ухвалою суду від 29.04.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивачки - адвокат Сємак Т.В. у судове засідання 08.06.2021 року не з`явилися, була належним чином повідомлена про судове засідання, надіслала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, просить задовольнити заявлені вимоги. Окрім того, у вказаній заяві відмовилась від заявленого клопотання про допит свідків. Представник відповідача Березівської міської ради у судове засідання не з`явився. Разом з цим, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, так як на задоволенні позовних вимог не заперечує та просить задовольнити їх. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у судове засідання не з`явився, 31.03.2021 року подав до Березівського районного суду Одеської області відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання 08.06.2021 року повторно не з`явились, однак були належним чином повідомленні про таке. Згідно поданої заяви від 08.06.2021 року представник позивача відмовилась від клопотання про їх допит. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. [INFO] в [ADDRESS] померла [PERSON] , що було зареєстровано виконавчим комітетом Гуляївської сільської ради, Березівського району, Одеської області, актовий запис № 5. Померла [PERSON] являється матір`ю позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а.з. № 5 від 26.01.1968 року, складений виконавчим комітетом Гуляївської сільської ради, Березівського району, Одеської області. Таким чином, суд вважає підтвердженим факт родинних відносин позивачки з спадкодавцем [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: право на земельну частку (пай) розміром 6.8 кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться у колективній власності КСП « Тилігул » на території колишньої Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області. З пояснень представника позивача вбачається, що позивачка фактично прийняла спадщину після смерті матері, вступила в управління та володіння спадковим майном, так як на час смерті матері, проживала разом з нею за однією адресою. Позивачка та померла [PERSON] вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та витрати, вони турбувались та дбали один про одного. Позивачка [PERSON] доглядала матір та піклувалась про неї до дня смерті, коли ж вона померла, то понесла витрати на її поховання. Після смерті матері позивачка успадкувала усе належне їй на день смерті майно: житловий будинок, господарські речі та ін., якими розпорядилась на власний розсуд. Заяву про відмову у прийнятті спадщини після смерті матері [PERSON] не подавала. Батько позивачки - чоловік матері, [PERSON] помер. Інших спадкоємців за законом та заповітом немає. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УPCP, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. На час відкриття спадщини після померлої [PERSON] діяли норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, тому дані правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 р. й застосовуються норми ЦК УРСР 1963 р. Згідно зі ст. 524 ЦК Української РСР спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР, дії, що свідчать про прийняття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Той факт, що [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном підтверджується довідкою Березівської міської ради від 25.01.2021 року за вих. №35 та довідкою старости Гуляївського старостинського округу від 19.02.2021 року №60, згідно яких, [PERSON] на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею за вищевказаною адресою була зареєстрована та проживала її донька [PERSON] , 1968 р.н. Таким чином, у суду немає підстав не довіряти вказаним документам, а тому суд вважає факт прийняття спадщини доведеним. Встановлення факту прийняття спадщину позивачу необхідно для подальшого оформлення спадщини після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позову в частині встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України: здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2). Статтею 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з копією Сертифікату на право на земельну частку (пай), вбачається, що такий видано члену колективного сільськогосподарського підприємства «Тилігул» - [PERSON] , розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі серії ОД №0150743, зареєстрованого 10.06.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №201. Відповідно до довідки відділу у Березівському районі ГУ Держгеокадастр в Одеській області зазначено, що відповідно до книг реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Гуляївській сільськоій раді колишній КСП «Тилігул» було зареєстровано сертифікат серії ОД №0150743 за номером 201 від 10.06.1997 року на ім`я [PERSON] . Згідно Державного акту про право колективної власності на КСП «Тилігул» серії ОД-04-050-002 до такого долучений додаток - Список громадян членів КСП, відповідно до яких під №216 вказано прізвище - [PERSON] . Зазначення в додатку №1 до Державного акту про право колективної власності на землю КСП «Тилігул» в списку громадян - членів КСП «Тилігул» під номером 216 - [PERSON] , на думку суду, є опискою, яка виникла при перекладі прізвища на українську мову, окрім цього в сертифікаті на право на земельну частку (пай), вбачається, що такий видано члену колективного сільськогосподарського підприємства «Тилігул» - [PERSON] . Враховуючи вищенаведені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] набула право на земельну частку (пай) в КСП «Тилігул». Відповідно до ст.41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Згідно з п.11 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Що стосується вимоги позивача щодо визнання права на спадкове майно, суд приходить до наступного. Постановою державного нотаріуса Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михайлюченко С.О. від 17.12.2020 року за вих. №4352/02-31 позивачці [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) в КСП «Тилігул» на території Гуляївської сільської ради, Березівського району, Одеської області, масив 26, ділянка 4, розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості). Як вбачається з постанови, за життя спадкодавець [PERSON] не отримала право власності на право на земельну частку (пай) в КСП «Тилігул» на території Гуляївської сільської ради, Березівського району, Одеської області, так як Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0150743, був виданий Березівською районною державною адміністрацією 10.06.1997 року, тобто вже після її смерті. Як вбачається з матеріалів справи, за життя померла [PERSON] була включена до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Тилігул», які мали право на земельну частку (пай) за №216, що підтверджується Державним актом на право колективної власності на землю КСП «Тилігул» серії ОД-04-05-002 з додатком - Списком громадян членів КСП, виданим виконавчим комітетом Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області 16.11.1995 року. Згідно із нормами ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об`єктом спадкування. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 р. « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з видачі цього акта, і в раз його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай). Відповідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Згідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно абз. 1 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до абз. 2 п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, оскільки спір про визнання власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Таким чином, за умови прийняття позивачем спадщини за законом після смерті матері, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права на нерухоме майно, суд дійшов висновку, що право позивача на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай), розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ОД №0150743, виготовленим 10 червня 1997 року Березівською районною державною адміністрацією на ім`я [PERSON] , зареєстрований у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 201 від 10 червня 1997 року. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Outcome: approved