Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

У лютому 2021 року позивачі звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до КП «Агенція реєстраційних послуг», АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] про визнання незаконним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна. В обґрунтування позову позивачі зазначають те, що 15.07.2007 вони придбали у спільну сумісну власність квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрованим в реєстрі за №\~427. 18.06.2007 між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №\~2007/686-Ф03.9/186, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове платне користування грошові кошти, а [PERSON] зобов`язувався повернути їх в строки та на умовах, передбачених вказаним договором. В якості забезпечення виконання даного зобов`язання було укладено іпотечний договір між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», відповідно до умов якого предметом іпотеки виступила зазначена вище квартира, яка належить позивачам на праві спільної сумісної власності. Однак, у жовтні 2019 року позивач 1 випадково дізнався від орендарів квартири про існування листа у якому повідомляється про їх виселення у зв`язку зі зміною власника квартири. Перевіривши усі обставини позивачами було встановлено, що новим власником квартири є АКБ «Укрсоцбанк», який задовольнив забезпечені іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а державним реєстратором було прийнято рішення та здійснено державну реєстрацію права власності на дану квартиру за банком, а згодом за [PERSON] . З даними діями відповідачів позивачі не погоджуються та вважають їх вчиненими з чисельними порушеннями вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим просять суд: - визнати незаконними рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47989948 від 29.07.2019, прийняте державним реєстратором КП\~«Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем, на підставі якого за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 1882229451101 квартиру [ADDRESS] ; - припинити запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 1882229451101 квартиру [ADDRESS] за АТ\~«Укрсоцбанк», здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47989948 від 29.07.2019, прийнятого державним реєстратором КП\~«Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В.; - витребувати нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] та поновити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] 18.03.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загальному позовному провадженні та витребувано докази в Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради та у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Чапського А.Е. 12.04.2021 до суду від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшла копія документів реєстраційної справи № 1882229451101 та скан-копія документів реєстраційної справи № 1882229451101. 12.05.2021 на електронну пошту суду від АТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на позовну заяву, у якому банк вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки банком здійснено процедуру передачі права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки в порядку передбаченому чинним законодавством та іпотечним договором. 17.05.2021 в судовому засіданні представником відповідача АТ «Альфа-Банк» суду повторно надано відзив на позовну заяву. 09.06.2021 на електронну пошту суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, у якій викладені заперечення проти обґрунтувань банку, наведених у відзиві на позовну заяву та висловлено прохання про задоволення позовних вимог. 14.06.2021 зазначена відповідь на відзив надійшла на адресу суду засобами поштового зв`язку. 29.06.2021 до суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Чапського А.Е. надійшли копії документів на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу від 21.11.2019 № 4526. 10.08.2021 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачів про виключення з кола відповідачів КП\~«Агенція\~реєстраційних\~послуг» у зв`язку з припиненням його як юридичної особи. 10.08.2021 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 17.08.2021 від представника АТ «Альфа-Банк» до суду надійшли пояснення у яких він просить суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. 06.10.2021 від представника [PERSON] до суду надійшли письмові доводи та міркування щодо питань, які виникли під час судового розгляду, у яких він просить суд відмовити у задавлені позовних вимог щодо відповідача-2. Представник зазначає про те, що [PERSON] укладаючи іпотечний договір надав згоду на вибуття спірної квартири з його власності за умови невиконання або неналежного виконання ним своїх основних зобов`язань. 12.10.2021 на електронну пошту суду від представника АТ «Альфа-Банк» надійшли пояснення у судові дебати щодо порядку та підстав проведення державної реєстрації права власності та наведені посилання на судову практику суду касаційної інстанції. 27.10.2021 в судовому засіданні представником позивачів підтримано заявлені позовні вимоги. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, заслухавши доводи та заперечення сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18.06.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» (кредитор; правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») і [PERSON] (позичальник) укладено договір кредиту №\~2007/686-Ф03.9/186, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 235\~700 дол. США зі сплатою 12,7 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 17.06.2032 з метою придбання квартири [ADDRESS] . На час укладення зазначеного договору покупець [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 17.06.1995 № 629. 18.06.2007 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 18.06.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання ним своїх кредитних зобов`язань за договором №\~2007/686-Ф03.9/186 передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.06.2007 №\~14970034 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно з умовами п. 4.1 зазначеного іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про\~іпотеку» (п. 4.5.3 іпотечного договору). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 29.07.2019 державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 47989948; номер запису про право власності: 32588739; дата державної реєстрації: 25.07.2019, згідно з яким новим власником квартири [ADDRESS] стало АТ «Укрсоцбанк». Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 21.11.2019 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49794691 та 21.11.2019 проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; номер запису про право власності: 34254699. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 4526 від 21.11.2019. Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 18.06.2007, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006. Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає, зокрема, з пункту 4.5.3 договору. Разом із тим, зазначеним пунктом іпотечного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, укладаючи у 2007 році іпотечний договір, іпотекодавець не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Судом встановлено, що під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність АКБ «Укрсоцбанк» укладено не було, а [PERSON] як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. Враховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в\~редакції чинній на момент укладення договору), ненадання такого договору державному реєстратору та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру, не можна вважати законними. Слід зазначити, що\~чинна на момент укладення іпотечного договору редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25.12.2008, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі. Подібну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 199/1276/17. Водночас судом встановлено, що банком повідомлення [PERSON] про сплату заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки направлено 26.06.2019, а державну реєстрацію права власності за АТ\~«Укрсоцбанк» державним реєстратором Манютою С.В. проведено 25.07.2019, тобто без дотримання встановленого статтею 35\~Закону України «Про іпотеку» тридцяти денного строку для направлення письмової вимоги про усунення порушення. Предметом розгляду\~у даній\~справі є\~вимоги позивача\~про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; припинення запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, витребування нерухомого майна з незаконного володіння та поновлення права спільної сумісної власності позивачів на майно, яке вони вважають таким, що їм належить. Отже, характер правовідносин між учасниками справи свідчать про те, що у позивачів існує спір з відповідачами з приводу права власності на нерухоме майно, яке позивачі вважають своєю власністю, внаслідок, зокрема, дій відповідачів щодо реєстрації такого права за ними. Таким чином, цей позов подано на захист майнових прав позивачів, які вважають безпідставною реєстрацію права власності на належне їм майно за іншою особою. Тобто виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивачами з правомірністю набуття відповідачами права власності на нерухоме майно, що стало підставою для звернення з цим позовом. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що, установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. У цій\~справі розглядаються\~позовні вимоги\~про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; припинення запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, яке, як стверджують позивачі, належить їм, а реєстрація права власності за відповідачами проведена з порушенням вимог закону. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Разом з цим частиною третьою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вказана норма визначає сукупно дві умови, за одночасної наявності яких власник має право витребувати своє майно від іншої особи, а саме: правову незаконність, відсутність відповідної підстави та фактичну, що виявляється у заволодінні майном іншою особою. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК\~України. У постанові\~від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 у справі №\~6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судом встановлено, що спірна квартира незаконно вибула із власності [PERSON] та станом на час звернення позивачів до суду з даним позовом право власності на цю квартиру зареєстровано за [PERSON] , а відтак належним способом захисту порушених прав позивачів є витребування майна з його незаконного володіння, всі інші заявлені позивачами вимоги з огляду на наведену практику Великої Палати Верховного Суду, висновки якої підлягають обов`язковому врахуванню судами нижчих інстанцій під час вирішення спорів, є неналежним способом захисту порушених прав позивачів та їх задоволення не призведе до відновлення їх порушених прав. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом витребування квартири під [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] , а в решті позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial