Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

У лютому 2018 року до суду надійшов позов [PERSON] до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, в якому позивач зазначив, що 16 грудня 2017 року між ним та ТОВ «Сігма Автолізинг» укладено Договір фінансового лізингу № 01465. Предметом Договору відповідно до п. 1.1 зазначено автомобіль RAVON R4 COMFORT, обєм двигуна 1,5 літри, бензин, механічна трансмісія. [PERSON] у день укладення договору 16.12.2017 сплатив на користь ТОВ «Сігма Автолізинг» авансовий платіж в розмірі 25000,00 грн. Сума комісії банку за здійснення переказу склала 250,00 грн. 27.12.2017 позивач додатково сплатив ТОВ «Сігма Автолізинг» 43000,00 грн. Сума комісії банку за здійснення переказу склала 430,00 грн. Загалом позивачем сплачено на користь відповідача 68000,00 грн. Станом на день звернення до суду ТОВ «Сігма Автолізинг» так і не надав [PERSON] автомобіль без пояснення причин. Позивач вважає Договір фінансового лізингу № 01465 від 16.12.2017 недійсним. Оскільки, оспорюваний Договір не було посвідчено нотаріально, він є нікчемним. Відповідно до даних Комплексної інформаційної системи Держфінпослуг, ТОВ «Сігма Автолізинг» не має ліцензії на надання фінансових послуг і до Державного реєстру фінансових установ не внесене. Крім того, Договір фінансового лізингу укладено з багатьма порушеннями, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд, визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 01465 від 16.12.2017, укладений між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг», стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на його користь авансовий платіж у розмірі 68000,00 грн. та збитки у вигляді банківської комісії у розмірі 680,00 грн. Позивач до суду не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява, відповідно до якої позовну заяву підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності, без фіксування процесу технічними засобами. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив. Ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження від 02.04.2018 відповідач отримав 06.04.2018, однак відзив, як передбачено ч. 1 ст.\~278 ЦПК України, протягом пятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали до суду не надав. На підставі вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 16 грудня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» укладено Договір фінансового лізингу № 01465. Предметом Договору, відповідно до п. 1.1. зазначено автомобіль RAVON R4 COMFORT, обєм двигуна 1,5 літри, бензин, механічна трансмісія (а.с. 7-14). Позивач у день укладення договору, а саме: 16.12.2017 сплатив на користь ТОВ «Сігма Автолізинг» авансовий платіж у розмірі 25000,00 грн. Сума комісії банку за здійснення переказу склала 250,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.917811681.1 від 16.12.2017 (а.с. 15). 27.12.2017 [PERSON] додатково сплатив ТОВ «Сігма Автолізинг» 43000,00\~грн. Сума комісії банку за здійснення переказу склала 430,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.927584453.1 від 27.12.2017 (а.с. 15). Загалом позивачем сплачено на користь відповідача 68000,00 грн. (а.с. 15) Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення ЦК України про найм (оренду) транспортного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015. Відповідно до зазначеної правової позиції, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу ч. 2 ст. 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Договір фінансового лізингу № 01465 від 16.12.2017, укладений між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг», не був нотаріально посвідченим. Відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Згідно з ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Доказів, на спростування доводів позивача щодо відсутності ліцензії у ТОВ «Сігма Автолізинг», відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Предметом вищевказаного договору лізингу, відповідно до п. 1.1. Договору, є автомобіль RAVON R4 COMFORT, обєм двигуна 1,5 літри, бензин, механічна трансмісія. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими. У випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір і т.п. Із вказаних в Договорі ознак не вбачається який саме автомобіль має отримати Позивач - новий або вживаний, в якій комплектації, якого покоління і року випуску, тощо. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. З огляду на це, предмет Договору не визначено індивідуальними ознаками, що є порушенням норм ЦК України і є підставою для оспорювання правочину. Спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, ст. 1 Договору передбачає відповідальність сторін за невиконання умов договору. В зазначеній статті та в Договорі в цілому відсутня будь-яка конкретна відповідальність Лізингодавця за невиконання своїх зобовязань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів і т.п. Ще однією несправедливою умовою Договору є п. 3.2.6, який надає право Відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку порушення Позивачем будь-якого із зобовязань за Договором. Несправедливими є положення Договору щодо вартості предмета лізингу. Так, у випадку його здорожчання, всі платежі Позивача за Договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню, а Позивач в такому випадку зобовязаний доплатити Відповідачу різницю (п. 9.4., п. 9.7.). Несправедливими, згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, одо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюванного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766 цс 15 від 15 грудня 2015 року, № 6-330 цс 16 від 8 червня 2016 року та № 6-1551 цс 16 від 19 жовтня 2016 року. За положеннями даної норми, ані комісія за укладення Договору, ані адміністративний платіж не відносяться до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить жодного обґрунтування співмірності розміру комісії (10% вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а відповідні дії фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору. Те саме стосується і комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета лізингу). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За викладених обставин, оцінюючи наявні письмові докази, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення правочину, а саме договору фінансового лізингу № 01465 від 16.12.2017 укладеного між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг», сторонами вимог, які встановлені Цивільним кодексом України, а також Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим спірний договір слід визнати недійсним, а відтак позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Окрім того, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Сігма Автолізинг», на його користь суми сплаченого авансового платежу в розмірі 68000,00 грн. та збитків у вигляді банківської комісії у розмірі 680,00 грн., оскільки спірний договір судом визнано недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір в сумі 704,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved