Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 26.12.2003 № 565 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки Дослідному господарству «Новосілки» Інституту садівництва Української академії аграрних наук в межах Чабанівської селищної ради». Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є учасником бойових дій антитерористичної операції та має першочергове право на відведення йому земельної ділянки у власність. Позивач вказував, що він, як житель смт. Чабани, звернувся до Чабанівської селищної ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, проте остання відмовила йому листом, так як вона не є розпорядником вказаної ним у графічних матеріалах земельної ділянки, оскільки вона перебуває в постійному користуванні ІС НААН України на підставі державного акту. Позивач зазначив, що в подальшому йому стало відомо, що землекористувачем земельної ділянки загальною площею 177,07 га на території Чабанівської селищної ради є ДГ «Новосілки» ІС НААН України відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 001208 від 30.12.2003 та розпорядження Києво-Святошинської РДА від 26.12.2003 № 565. На думку позивача, згадане розпорядження було прийнято в порушення вимог земельного законодавства, а саме ст. 123 ЗК України в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження, так як спірну земельну ділянку було надано в постійне користування не на підставі проекту відведення цієї ділянки, а на підставі технічної документації. Крім того, позивачу відомо, що ІС НААН України відповідно до рішення виконкому Чабанівської селищної ради від 25.04.1997 № 55 «Про надання земель в постійне користування Інституту садівництва УААН» надано в постійне користування земельні ділянки загальною площею 317,30 га. З огляду на вказане, позивач зробив висновок, що Києво-Святошинська районна державна адміністрація взагалі не мала повноважень на передачу спірної земельної ділянки в постійне користування й приняла розпорядження з перевищенням повноважень. У зв`язку з викладеним, позивач вважав, що оскаржуваним розпорядженням порушується його, як учасника бойових дій, право на першочергову приватизацію землі, а тому звернувся до суду за захистом цього права. Ухвалою судді від 25.11.2019 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27.10.2020 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки представника та позицію щодо позову суду не повідомив. Представник третьої особи ІС НААН України в судове засідання з`явився, проти позову заперечував, просив відмовити в позові. Подав до суду пояснення, в яких вказав на безпідставність вимог позивача, заявив про застосування до вимог позивача позовної давності. Третя особа Чабанівська селищна рада свого представника в судове засідання також не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки представника та позицію щодо позову суду не повідомила. Третя особа ДП «ДГ «Новосілки» ІС НААН України свого представника в судове засідання не направило, про день, час та місце розгляду справи було повідомлена належним чином, причини неявки представника та позицію щодо позову суду не повідомило. Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, виданим 15.04.2016. 18.06.2019 позивач звернувся до Чабанівської селищної ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га у приватну власність, що розміщена на території Чабанівської селищної ради в с. Новосілки, як учаснику бойових дій АТО. Листом за № 02-20/940 від 20.06.2019 Чабанівська селищна рада повідомила позивачу, що вона не є розпорядником вказаної позивачем земельної ділянки, так як вона перебуває у постійному користуванні ІС НААН України на підставі державного акту. Так, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 26.12.2003 № 565 було затверджено технічну документацію по складанню державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДГ «Новосілки» ІС УААН в межах Чабанівської селищної ради та надано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 177,07 га. 30.12.2003 на підставі вказаного розпорядження було видано ДГ «Новосілки» ІС УААН державний акт на право постійного користування землею площею 177,07 га для ведення сільськогосподарського виробництва Відповідно до рішення виконкому Чабанівської селищної ради від 25.04.1997 № 55 «Про надання земель в постійне користування Інституту садівництва УААН» останньому було надано в постійне користування земельні ділянки загальною площею 317,30 га. Всі інші письмові докази, наявні в матеріалах справи, були подані прокурором разом із відзивом, що не був прийнятий судом, так як прокурора не було залучено до участі у справі, тому суд не має можливості досліджувати ці докази та ґрунтувати на них своє рішення. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та правові висновки Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 123 ЗК України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного розпорядження) визначено, що надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у п. 11 Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Верховний Суд України у своїй постанові від 11.11.2015 у справі № 2а-2885/12/1470 висловив правову позицію, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18). Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у подові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05.05.2019 у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та правових висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, суд приходить до наступного висновку. З огляду на зміст ст. 155 ЗК України, правові висновки ВС, процитовані вище за текстом даного рішення, позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було надано суду доказів того, що оскаржуваним розпорядженням було порушено його право щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою. Також судом не було встановлено, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження ним було порушено будь-яке право чи інтерес позивача. Доводи позивача, що оскаржуване розпорядження порушує право позивача на першочергову приватизацію землі, як учасника бойових дій АТО, не спростовують висновків суду, оскільки позивач набув свого статусу у 2016 році, а оскаржуване розпорядження було прийнято задовго до цього - у 2003 році. Також вимоги позивача стосуються речового права ДП ДГ «Новосілки» ІС НААН України, а саме: права постійного користування спірною земельною ділянкою, проте позивач не залучив під час подання позовної заяви до суду дану особу до участі у справі у якості співвідповідача, у ході розгляду справи не просив її залучити у якості співвідповідача, суд же з власної ініціативи не має повноважень на залучення співвідповідачів до участі у справі. А отже, у задоволенні позову слід відмовити, так як позивачем не було доведено суду, що внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження було порушено його право або інтерес, а також не було пред`явлено позову до всіх належних відповідачів з огляду на зміст позовних вимог. Разом з тим, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на викладене, з врахуванням правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та Верховного Суду України,

Outcome: dismissed