Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших про визначення частки у спільній частковій власності та визнання права власності. В обґрунтування власної правової позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач пояснювала, що на підставі ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2006 року за [PERSON] та відповідачами визнане право власності на певні кімнати в будівлі колишнього гуртожитку [ADDRESS] . Так, за [PERSON] визнано право власності на кімнату [ADDRESS] . Після перерахунку ідеальних часток, що належать кожному з співвласників у будівлі в цілому, частка [PERSON] була визначена в розмірі 3/100. Але у зв`язку з тим, що на момент постановлення судом ухвали про визнання права власності не було визначено відповідну ідеальну частку [PERSON] та інші показники об`єкту, позивач до теперішнього часу позбавлена можливості зареєструвати набуті майнові права. У зв`язку із неможливістю в позасудовому порядку вирішити питання про повторний перерахунок ідеальних часток у спільній частковій власності всіх мешканців будинку та невизначеності правового режиму майна позивача, [PERSON] звернулась з даним позовом до суду, в якому просила визначити за нею частку у спільній частковій власності в розмірі 3/100 жилого будинку [ADDRESS] , загальною площею 1194,6кв.м., жилою площею 596кв.м., та визнати за нею право власності на 3/100 ідеальну частку жилого будинку [ADDRESS] , загальною площею 1194,6кв.м., жилою площею 596кв.м., яка складається з кімнати №11, загальною площею 20,2кв.м., жилою площею 13,2кв.м., - літ. «5»; коридору, площею 6,5кв.м. - літ. «5а»; кухні - 9; 1/2 частини коридору - 9а; 1/3 кладової - 14; 3/100 коридорів 1-го поверху - 1, 1а, 16; 3/100 коридорів ІІ-го поверху - 1, 1а, 16. Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідачі не скористались, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явились, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Відповідачі у відкрите судове засідання не з`явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно з частиною 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що на підставі ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2006 року у справі №2-1930/2006, якою затверджено мирову угоду, укладену 17 жовтня 2006 року між [PERSON] , [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1992 року народження), [PERSON] , [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1995 року народження), [PERSON] , [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1993 року народження), [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1990 року народження), [PERSON] , [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1995 року народження), [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1992 року народження), [PERSON] (а також в інтересах неповнолітніх на той час [PERSON] , 1995 року народження, та [PERSON] , 1990 року народження), [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього [PERSON] , 2003 року народження), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а також в інтересах неповнолітньої на той час [PERSON] , 1989 року народження), [PERSON] (а також в інтересах неповнолітньої на той час [PERSON] , 1991 року народження), [PERSON] (а також в інтересах неповнолітнього на той час [PERSON] , 1992 року народження), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а також в інтересах неповнолітніх на той час [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 1995 року народження), [PERSON] , [PERSON] , (а також в інтересах неповнолітніх на той час [PERSON] , 1998 року народження, [PERSON] , 1999 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] , 2004 року народження), [PERSON] , [PERSON] - з одної сторони, та ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» - з іншої сторони, відповідно до умов якої, зокрема, за [PERSON] визнано право власності на кімнату № 11 (цифрове позначення кімнати у технічному паспорті будинку гуртожитку від 10 вересня 2001 року - №6) першого поверху будинку [ADDRESS] та визнано право сумісної власності на допоміжні приміщення будинку [ADDRESS] [PERSON] та усіма наведеними підписантами мирової угоди. Згідно з відомостями технічного паспорту від 29 березня 2007 року, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН», [PERSON] є користувачем кімнати [ADDRESS] . У відповідності з розрахунком ідеальних часток між мешканцями гуртожитку будинок [ADDRESS] , здійсненого КП «ОМБТІ та РОН» на підставі ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2006 року у справі №2-1930/2006, у фактичному користуванні [PERSON] (кімната № 11 ) знаходиться: жила кімната - 5 (І-ий поверх); коридор - 5а; кухня - 9; 1/2 коридору - 9а; 1/3 кладової - 14; 3/100 коридорів І-го поверху - 1, 1а, 1б; 3/100 коридорів ІІ-го поверху - 1, 1а, 1б, що загалом складає 3/100 ідеальну частку будівлі гуртожитку. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 червня 2010 року за №267 вирішено змінити статус гуртожитку, розташованого в [ADDRESS] та вважати його жилим будинком. Згідно з розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №295/01-06 від 06 липня 2017 року, відповідному об`єкту нерухомого майна присвоєно поштову адресу - кімнаті [ADDRESS] . Проте, рішенням реєстратора КП «ОМБТІ та РОН» від 18 вересня 2008 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на кімнату [ADDRESS] у зв`язку з необхідністю проведення розрахунку ідеальних часток. У подальшому, рішенням державного реєстратору прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України №8802128 від 09 грудня 2013 року, [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на кімнату [ADDRESS] у зв`язку з тим, що в ухвалі суду від 23 жовтня 2006 року у справі №2-1930/2006 відсутні відомості про загальну та жилу площу, об`єкту та оскільки заявником не надано технічної документації на об`єкт. Надаючи правову оцінку доводам позивача та аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає наступне. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Відповідно до параграфів 40-44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» («Prokopovich v. Russia»), заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява №19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» («Saviny v. Ukraine»), заява №39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» («Vlasov v. Russia»), заява №78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» («Ozturk v. Turkey») [ВП], заява № 22479/93, п. 55). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» («Slivenko v. Latvia») [ВП], заява №48321/99, п. 105; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» («Lupsa v. Romania»), заява №10337/04, п. 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії» («С.G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07, п. 42,46 та 49-50). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява №20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява №66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, п. 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява №28261/06, п. 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява №3572/06, п. 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy») [ВП], заява №33202/96, п. 110). З урахуванням викладеного суд зазначає, що майнові права позивача на кімнату [ADDRESS] , охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а сама кімната є «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції. Очевидною є наявність у позивача достатніх та триваючих зв`язків із даним житлом. [PERSON] зареєстрована та проживає за відповідною адресою з 1975 року. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на викладе суд доходить висновку, що реально набуте, але формально не зареєстроване право власності [PERSON] підлягає захисту шляхом визначення ідеальної частки особи та визнання права власності на відповідне майно за позивачем. Відтак, перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на відповідачів в рівних частках та стягує на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 840,60 + 2430,00 = 3270,60 гривень.

Outcome: approved