Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

У провадженні Трускавецького міського суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,51 га, а відповідачу належить Ѕ частина будинку та земельна ділянка площею 0,539 га, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що її чоловіку - [PERSON] рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 17 лютого 2000 року було встановлено особистий сервітут - 14 кв.м. для проходу до своєї земельної ділянки по території [PERSON] , яка на той момент була власником частини території. В подальшому, [PERSON] звернувся до суду із заявою до [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , про встановлення сервітуту на право проїзду на транспортному засобі на власній земельній ділянці, на місці земельного сервітуту, встановленого для проходу. Внаслідок чого, між ними було укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Трускавецького міського суду від 21 грудня 2004 року. До жовтня 2017 року спору щодо користування спільним заїздом не було. 24 жовтня 2017 року відповідач став перешкоджати у користуванні земельною ділянкою. Оскільки вирішення питання щодо встановлення особистого сервітуту та усунення перешкод в користуванні з відповідачем земельною ділянкою неможливе, а доступ до земельної ділянки [PERSON] можливий лише через земельну ділянку відповідача, просить встановити земельний сервітут, який полягає у праві проходу та проїзду на автотранспорті, в тому числі і на велосипеді, до земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, щодо частини земельної ділянки, що перебуває у користуванні [PERSON] та не чинити перешкод у користування цим земельним сервітутом. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Позивачка [PERSON] зазначила, що на даний час користується особистим сервітутом площею 14 кв.м., який був встановлений рішенням Трускавецької міської ради від 17 лютого 2000 року. У зв`язку з чиненням [PERSON] їй перешкод у користуванні таким сервітутом, вона звернулась до суду. Попередньо щодо узгодження питання встановлення сервітуту з відповідачем, письмово до нього не зверталась, лише в усній формі. Представник позивачки [PERSON] - адвокатка Ловінська С.С. зазначає, що її довірителька зверталась до Санаторію «Едельвейс», що на даний час є ПАТ «Укргазвидобування», що межує з земельною ділянкою її довірительки щодо встановлення сервітуту, нащо їй було відмовлено в письмовій формі. А тому єдиним варіантом щодо заходу позивачки на земельну ділянку, що перебуває у її власності, є прохід та проїзд через земельну ділянку правонаступником якої є відповідач [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідача - адвокат Крамар Ю.М. у судовому засіданні наголосив, що сторона позивача не подала жодного доказу про те, що існували перешкоди в реалізації рішення суду від 21 грудня 2004 року щодо встановлення сервітуту. Окрім цього, для задоволення позовних вимог позивача, умовою встановлення сервітуту є встановлення його меж, що неможливе без проведення експертизи для виготовлення відповідної технічної документації щодо земельної ділянки, оскільки раніше долучений кадастровий план земельної ділянки за 2011 рік не відповідає кадастровому плану, який є в додатку до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. А тому вважає позовні вимоги необгрутованими та недоведеними, і просить відмовити в задоволенні таких в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В силу ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що майно за реєстраційним №36633660, а саме житловий будинок, в частці 1/2, за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 травня 2012 року, а також земельна ділянка, кадастровий № 4611500000:03:007:0061, в частці 1/1, площею 0,051 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15 лютого 2018 року, земельна ділянка, кадастровий № 4611500000:03:007:0062, площею 0,0539 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно заповіту від 12 лютого 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №74, [PERSON] належні їй частину житлового будинку з господарськими будівлями і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] приватному нотаріусу Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. від 17 січня 2017 року, з причини смерті [PERSON] [INFO] , він приймає всю спадщину за заповітом від 12 лютого 2014 року за реєстровим № 74. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом і в його обгрунтування посилається на те, що у неї виникла необхідність для встановлення за нею право особистого земельного сервітуту відносно частини земельної ділянки відповідача для проходу та проїзду автомобілем, велосипедом через земельну ділянку відповідача. В обгрунтування посилається на те, що доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. Відповідно до п.2 ч.1 ст.395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). За приписами статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до вимог ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України). Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З аналізу положень ст.ст.401, 402 ЦК України вбачається що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Відповідно до роз`яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 N 24-150/0/4-13 при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з`ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном. Відповідно до п. 38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. Також, відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Окрім цього, статтею 55-1 Закону України «Про землеустрій» передбачається, що встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту. Таким чином, закон вимагає від позивача надання доказів того, що між нею та відповідачем у справі не досягнуто домовленості про встановлення сервітуту та його умов, нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а також виготовлення проекту технічної документації, зокрема кадастрового плану земельної ділянки, для встановлення такого земельного сервітуту. Так, в матеріалах позовної заяви міститься копія кадастрового плану земельної ділянки у [ADDRESS] ще від 2011 року /арк. справи 12/, що унеможливило б судом встановити межі земельного сервітуту на час розгляду справи та встановлення такого. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не зверталась до відповідача, в тому числі письмово, та не здійснювала жодних заходів з метою задоволення потреби щодо використання неналежного їй майна, у будь який інший спосіб, окрім звернення до суду для встановлення сервітуту. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч.1, 2 ст. 80, ч.1 ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, під час судового розгляду вказаної справи позивачка не довела, а також не надала доказів, на підтвердження неможливості використання свого майна без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, не обґрунтована необхідність встановлення земельного сервітуту, не надано технічної документації з визначення меж земельного сервітуту на місцевості, не наведено обґрунтованих доводів, у зв`язку з чим повинен бути встановлений сервітут і що задоволення її потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги з якими звернулася позивачка є не обґрунтованими, не доведеними та не підтверджені достовірними та беззаперечними доказами, а тому відмовляє в їх задоволенні. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed