Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її брата [PERSON], померлого [INFO] на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [INFO] помер її брат [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини будинку [ADDRESS]. Будинок був збудований її братом в 1964 році, але право власності на житловий будинок останній не зареєстрував. При звернені до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, у видачі такого свідоцтва позивачу відмовлено, оскільки на зазначений житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного житловий будинок. У судове засідання представник позивач не прибула, подала письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечень не має. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , брат позивача (а.с.14, 10, 9, 8). Відповідно до довідки завідувача Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 11.08.2018 року позивач [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями за законом в рівних частках майна померлого [PERSON] (а.с.28). Договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку на праві особистої власності від 14.10.1958 року [PERSON] надано земельну ділянку [ADDRESS] для індивідуального будівництва розміром 0,06 га (а.с.11-12). Відповідно до довідки КП «Новоград-Волинське міжміське БТІ» від 30.12.2018 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, житловий будинок побудований в 1963 році (а.с.37). Постановою державного нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 9.11.2018 року позивачу [PERSON] відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], після смерті брата [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно (а.с.5). Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались (а.с. 36). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами (а.с.4-18, 27-30). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України, є спадкування майна за законом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 1 Указу Президіуму Верховної Ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948 року кожен громадянин мав право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті та і поза містом. Пункт 2 Постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок затвердження Указу Президіуму Верховної Ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948 року» визначив, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт його будівництва з додержанням вимог цих актів законодавства. Окрім того, згідно із п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким встановлено - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. До 19 січня 1996 року згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.66 р. Міністерством комунального господарства УРСР, будинки і домоволодіння не підлягали державній реєстрації. Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998р. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 9.06.1998р. №121. Таким чином права, набуті (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.1998р. з дотриманням установленого порядку набуття, однак без державної реєстрації, можна вважати такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. Оскільки підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, який побудований у 1963 році, був сам факт побудови такого будинку з додержанням вимог актів законодавства, а тому [PERSON] набув право власності на спірний будинок. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України) та приймаючи до уваги, що позивач у даній справі є спадкоємцем за законом першої черги та прийняла спадщину, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved