Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (надалі підприємство) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначила,\~що з\~03.04.2017\~по 11.08.2020\~перебувала у\~трудових відносинах\~з відповідачем\~та працювала\~на посаді\~бухгалтера І\~категорії за\~основною ставкою\~та за\~внутрішнім сумісництвом\~на посаді\~бухгалтера І\~категорії стаціонару\~підприємства.\~Наказом підприємства\~від 03.08.2020\~її було\~звільнено із\~займаної посади\~з 11.08.2020\~за угодою\~сторін.\~При звільненні,\~виплату всіх\~сум,\~що їй\~належать,\~здійснено підприємством\~лише 05.11.2020\~на її\~картковий рахунок\~в сумі\~26\~158,\~24\~грн,\~тобто зі\~значною затримкою.\~Після цього, 07.12.2020 відповідачем на картковий рахунок позивача виплачено 22\~323, 63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З указаним розрахунком позивач не погодилась, вважала його проведеним з порушеннями, а суму занадто заниженою, у зв`язку з чим 01.12.2020 та 08.12.2020 зверталася до підприємства із заявами про виплату їй різниці недоотриманих грошових коштів, надавши власний розрахунок, однак отримала від відповідача відповідь, що всі розрахунки проведено відповідно до умов чинного законодавства. З огляду на наведене вважає, що відповідачем порушено її права, а кошти сплачено не у повному обсязі. У позовній заяві позивачем наведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з виплат за два календарні місяці роботи, а саме за червень-липень 2020 року, які передують місяцю її звільнення, згідно з яким сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за вирахуванням сплачених відповідачем коштів, становить 30\~021, 37 грн, які вона просить стягнути з відповідача на свою користь. Окрім того, внаслідок порушення відповідачем її прав було порушено її звичайний уклад життя, завдано моральні страждання унаслідок переживань, пов`язаних із необхідністю звернення до служби з охорони праці, із заявами до роботодавця, за консультацією до адвоката та зверненням до суду. Через постійні хвилювання, загострилась хвороба позивача та погіршився загальний стан її здоров`я. У результаті затримки розрахунку при звільненні змінився спосіб життя позивача, доводилось докладати додаткові зусилля для утримання себе та своєї сім`ї, тому, враховуючи обсяг та характер душевних та психічних страждань, характер немайнових втрат та важкість вимушених змін у житті, просила стягнути з відповідача на її користь 20\~000 грн у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства 05 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Указував, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою, визначений ст. 233 КзПП, перебіг якого розпочався з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум, а саме з 06.11.2020, тоді як позивач з позовною заявою до суду звернулася лише 25.02.2021. При цьому клопотання про поновлення такого строку, з обґрунтуванням поважності причин його пропуску, позивач не заявляла. Не погодився з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, наданим позивачем, оскільки під час здійснення таких розрахунків позивачем ураховано одноразову виплату у розмірі 5\~000 грн з нагоди Дня Конституції України та одноразову виплату у розмірі 9\~230 грн з нагоди Дня бухгалтера. Окрім того, позивачем не правильно розраховано кількість днів затримки розрахунку, оскільки указаний період не має включати день, у який мав бути проведений розрахунок та день фактичного розрахунку. Просив суд визнати розмір вже виплаченої відповідачем компенсації за час затримки розрахунку при звільненні справедливим та співмірним, оскільки сума, що підлягала сплаті позивачеві при звільненні складала 26\~158, 24, а сума компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, яку отримала позивач склала 22\~323, 63 після відрахування суми податку та військового збору. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач зазначив, що позивачем на підтвердження факту заподіяння їй відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру не надано належних та допустимих доказів. Від [PERSON] 06 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому остання вказала, що зверталася до відповідача 01.12.2020 та 08.12.2020 із заявами щодо виплати їй різниці між фактично сплаченою сумою та загальною сумою заборгованості, відповідь на які отримала 05.01.2021, тому вважає строк звернення до суду про захист свого порушеного права не пропущеним. Окрім того, докази проведення виплати одноразової грошової допомоги не містять відміток про ознайомлення з ними позивача, що унеможливлює встановити у яку саме виплату повинні бути здійснені нарахування та виплата таких заохочень та чи дійсно відбулось перерахування коштів у зазначених сумах безпосередньо позивачу, а відсутність коштів у підприємства не може бути достатньою підставою для звільнення його від відповідальності. Також посилається на належність та допустимість доказів, наданих нею на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди. Від Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства 20 квітня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення, в яких відповідач посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, що є підставою для відмови у позові. У судовому засіданні представник позивача адвокат Єфімова Л.\~Я. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 04.04.2017 [PERSON] було прийнято на посаду бухгалтера 1 категорії до Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства. 11.08.2020 [PERSON] звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно з наказом № 68-к від 03.08.2020, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно з випискою за картковим рахунком клієнта [PERSON] за період з 11.08.2020 по 21.01.2021 виплата належних при звільненні сум у розмірі 26\~158, 24 грн здійснена відповідачем 05.11.2020. 07.12.2020 на картковий рахунок [PERSON] була зарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільрненні в розмірі 22\~323, 63 грн. Відповідно до листа Головного управління Держпраці в Одеській області від 26.11.2020 № 15-Ж-1701/0313-11620 при звільненні з 11.08.2020 виплата всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства здійснено 05.11.2020 на картковий рахунок останньої в сумі 26\~158, 24 грн, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимоги статті 47 Кодексу законів про працю України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства слідує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КзПП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 761/35141/17 (провадження № 14-474цс19). Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями117, 237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 446/509/16-ц та у постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 295/4116/18. Судом установлено та підтверджується змістом позовної заяви, що виплата всіх належних позивачу сум була здійснена відповідачем 05 листопада 2020 року. Перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даному випадку почався з 06 листопада 2020 року (з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати) та сплив через три місяці 06 лютого 2021 року. З даним позовом [PERSON] звернулася до суду 25 лютого 2021 року, тобто із пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Проте, із заявою про поновлення строку звернення до суду, з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, [PERSON] не зверталася. Разом з тим, посилання позивача на те, що строк звернення до суду в даному випадку слід відраховувати з 05 січня 2021 року, тобто з дати отримання нею відповіді від відповідача на її заяви від 01 та 08 грудня 2020 року щодо виплати різниці між фактично сплаченою сумою та загальною сумою заборгованості, суд не приймає до уваги, оскільки початок перебігу тримісячного строку звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП, пов`язаний з днем фактичного (остаточного) розрахунку, коли позивач могла визначити остаточний обсяг своїх вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] пропустила строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню не підлягають, тому також відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed