Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом до виконавчого комітету Комсомольської міської ради, в якому прохає визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що у період з 21 серпня 1967 року по 23 січня 1991 року вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В період з травня 1995 року по 02 березня 1998 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS], яка перебувала у комунальній власності. В 1997 році [PERSON] звернулася до із цивільним позовом про зміну договору найму жилого приміщення. На виконання досягнутої домовленості (мирової угоди) [PERSON] передала [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 3000 грн. (еквівалент 1500 доларів США), після чого провадження по згаданій справі було закрито за заявою [PERSON] Як пояснила в судовому засіданні позивачка [PERSON], між нею та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про те, що за вказані кошти останній придбає собі квартиру, яку після смерті залишить дочці [PERSON] Але взятих на себе зобов'язань він не дотримався, тому позивачка [PERSON] вважає себе власником цієї квартири, так як її було придбано за її кошти. Ухвалами суду від 31 березня 2015 року та 14 квітня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та Комсомольську міську раду Полтавської області відповідно (а.с.36,52). В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на своїх вимогах з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, співвідповідач [PERSON], представник виконавчого комітету Комсомольської міської ради та представник Комсомольської міської ради до залу суду не з'явилися. Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 серпня 1967 року (а.с.5). Згаданий шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом від 23 січня 1991 року (а.с.6). Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 1998 року закрито провадження у справі за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну договору найму жилого приміщення з підстав відмови позивачки від позову у зв'язку із врегулюванням спору у добровільному порядку (а.с.75). Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], яку було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 1998 року (а.с.24). Згідно свідоцтва про смерть від 23 квітня 2013 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.7). На випадок своєї смерті [PERSON] 13 вересня 2000 року склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (а.с.14). Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 13 вересня 2000 року (а.с.32,43). Згаданими судовими рішеннями встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняла відповідачка [PERSON] Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими з наступних підстав. Так, приймаючи до уваги посилання позивачки на передачу [PERSON] коштів для придбання спірної квартири, при вирішенні цього спору слід керуватися нормами Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), якими регулювались відносини громадян між собою на той час. Відповідно до п.2 ст.44 ЦК України (в редакції 1963 року), угоди громадян між собою на суму понад 100 карбованців, за винятком угод зазначених у ст.43 цього Кодексу та інших угод, передбачених законодавством, повинні укладатись у письмовій формі. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Стаття 46 ЦК України (в редакції 1963 року) визначає, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом у відповідності до ст.44 цього Кодексу, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Згідно 227 ЦК України (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). З урахуванням положень статей 44, 46 ЦК України (в редакції 1963 року) суд приходить до висновку про те, що надані позивачкою копії розписки про отримання [PERSON] у борг 3000 грн. та копії його заяви про надання згоди на випису з [ADDRESS], не є належним доказом укладення в 1998 році угоди про майбутню передачу (заповіту) спірної квартири [PERSON] або права власності на спірну квартиру самої позивачки чи прийняття [PERSON] на себе будь-якого зобов'язання перед третіми особами щодо майбутнього розпорядження своїм майном (а.с.11,12). За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) форми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання тим чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом. Таким чином, до наведених правовідносин, що виникли з приводу спірної квартири, підлягають застосуванню норми КпШС України 1969 року, які діяли станом на момент придбання квартири - 26 лютого 1998 року (а.с.24). З огляду на викладене, не заслуговують на уваги доводи позивачки про те, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти колишнього подружжя, тому вона є власником або співвласником цього майна, так як на підтвердження згаданої обставини належних та допустимих доказів суду не надано. Як встановлено судом спірну квартиру придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 1998 року (а.с.24), тобто після розірвання шлюбу з [PERSON], тому, у розумінні статті 22 КЗпШ України, її посилання на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя суд вважає хибними і не приймає до уваги. Твердження позивачки про те, що спірну квартиру було придбано після розірвання шлюбу але у період проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю належними та допустимими доказами не підтверджуються і значення для вирішення цього спору не мають, так як ст.74 СК України, яка регулює правовий статус майна, придбаного особами, які не перебувають у шлюбі, але проживають однією сім'єю, до згаданих правовідносин застосованою бути не може. Посилання позивачки, які вона підтвердила письмовими доказами, на те, що після смерті [PERSON] вона передала спірну квартиру у тимчасове користування третім особам (а.с.29,74) є підтвердженням лише факту безпідставного використання нею чужого майна і не може бути підставою для задоволення позову, як на цьому наполягала [PERSON] в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Питання про судові витрати підлягає вирішенню у відповідності до 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed