Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

У лютому 2018 року позивач [PERSON] звернувсь до суду із даним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку №23 по вул. Шевченка в с.Юрівка. Раніш житловий будинок належав його матері [PERSON], яка надала свою згоду на реєстрацію відповідачів у житловому будинку. Але вони там не проживають тривалий час. За час відсутності відповідачі будинком не цікавляться, комунальні послуги не сплачують. Оскільки відповідачі не проживають без поважних причин тривалий час, причини відсутності є не поважними, тому просив суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с. Юрівка, вул. Шевченка, буд. 23. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що відповідачі з різних причин не проживають в житловому будинку тривалий час. [PERSON] приблизно у 80-х роках виїхав, [PERSON] більше 20 років, [PERSON] не проживала, а лише була зареєстрована в будинку, [PERSON] приблизно два роки, оскільки працює в Польщі. За весь час не проживання жодних витрат на утримання майна не несли, речей своїх там не залишили. У звязку з тим, що він набув право власності на житловий будинок, виникла потреба в порядкуванні осіб, які не проживають, не користають будинком, але зареєстровані в ньому. У добровільному порядку відповідачі зніматись з реєстраційного обліку не бажають. Тому просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] проти позовних вимог заперечували. Суду пояснила, що [PERSON] дійсно не проживає в будинку близько двох років, оскільки поїхала працювати за контрактом до Польщі. Після закінчення дії договору вона повернуться в Україну та у разі задоволення позову не матиме де проживати. В будинку залишились її речі. Також пояснила, що відповідач [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку більше десяти років, [PERSON] більше року. Оскільки фактично вони не проживають в будинку, тому і не мають нести витрати по його утриманню. Просила суд відмовити в задоволенні позову. У судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи в його відсутність та заперечення на позовну заяву. Вказав, що в будинку хоч фактично і не проживає, але несе витрати на його утримання, допомагав там робити ремонт, обробляв город, приймав участь в будівництві, тому він також має право на частину даного будинку. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 11 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Юрівка, вул. Шевченка, буд.23. Право власності позивача зареєстровано в Державновному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг №103453025 від 11 листопада 2017 року, №103453172 від 11 листопада 2017 року.) З довідки №469 від 30 жовтня 2017 року виконавчого комітету Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вбачається, що за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Юрвіка, вул. Шевченка, 23 зареєстровані: [PERSON], [INFO] (власник), [PERSON], [INFO] (чоловік), [PERSON], [INFO] (онука), [PERSON], [INFO] (онук), [PERSON], [INFO] (онку), [PERSON], [INFO] (син), [PERSON], [INFO] (онука), [PERSON], [INFO] (син), [PERSON], [INFO] (донька). Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до моменту залишення будинку були членами сім'ї колишнього власника [PERSON] та мали право користування жилим приміщенням. За правилом ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З пояснень позивача та відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку більше десяти років, [PERSON] більше року, з того часу вони не намагались вселитись до спірного житла та не проживали у спірному будинку. Дані обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт не проживання [PERSON] та [PERSON], [PERSON] більше року також підтверджується актами депутата Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03 вересня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 28 січня 2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], [PERSON] більше року не проживають у житловому приміщенні за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с. Юрівка, вул. Шевченка, буд. 23, не мали перешкод в користуванні і спірним житловим будинком, своїх речей там не зберігають, житловою площею не цікавляться, витрати по його утриманню не несуть, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинили, з заявами про вселення на спірну житлову площу не зверталась. Доводи відповідача, що він допомагає роботи ремонт, обороняє город не може підтверджувати його проживання в будинку. Доказі неможливості там проживати, чинення перешкод в користуванні спірним будинком суду не надано. Не може підтверджувати несення витрат на утримання даного майна оплата іншими особами, а не [PERSON], комунальних витрат. Також не можуть заслуговувати доводи [PERSON] щодо його прав на частину житлового будинку та як наслідок безпідставності позову, оскільки право власності [PERSON] зареєстровано у встановленому порядку та на час розгляду справи договір не визнано недійсним. Разом з тим, в судовому засіданні відповідачами підтверджено факт не проживання в будинку понад один рік, відсутності поважних причин та власного не бажання там проживати. Що також підтверджено в судовому засіданні допитаними свідками. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] втратили право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживала понад один рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405 ЦК України дає підстави суду визнати [PERSON] та [PERSON], [PERSON] такими, що втратила право користуватись житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с. Юрівка, вул. Шевченка, буд. 23, а тому позов підлягає задоволенню в цій частині. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право проживання в будинку. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З пояснень сторін встановлено, що [PERSON] зареєстрована в будинку 23 по вул. Шевченка, 23 в с.Юрівка. Останні два роки не проживає, оскільки виїхала до Польща за укладений трудовим договором. Дана обставина не заперечувалась позивачем по справі та підтверджена також допитаними в судовому засіданні свідками. Враховуючи, що дана причини не проживання в будинку понад один рік є поважною, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неповажності проживання [PERSON] в будинку, виїзд її на постійне місце проживання до Польщі, або наявність іншого майна, в якому [PERSON] після повернення до України матиме змогу проживати. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed