Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) у якому просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого [INFO] у них народився син [PERSON] , який з народження проживає з матір`ю. Позивач вказує, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої дитини, вона звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2019 року було відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. 18 березня 2020 року представником Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, через канцелярію суду, надано суду висновок про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . В підготовчому судовому засіданні відповідачем заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, за наслідком розгляду якого ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року відмовлено у його задоволенні. Також у підготовчому судовому засіданні відповідачем визнано позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю у повному обсязі, пояснивши, що не заперечує проти проживання дитини з матір`ю та ніколи не чинив опору цьому. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02 червня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] , під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у них народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. З матеріалів справи та викладених у позовній заяві доводів вбачається, що станом на день звернення позивача до суду сторони проживають окремо один від одного. Малолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. Добровільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері, як то укладення відповідного договору, сторони не досягли. Згідно наданого Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , вбачається, що «вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 27.02.2020 року за №3), з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] ». Вказаний висновок ґрунтується на тому, що матір дитини [PERSON] виконує свої батьківські обов`язки на належному рівні, за місцем проживання дитини створила належні умови для сина, має стабільний дохід для утримання [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, матеріали справи, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини, а також те, що дії відповідача стосовно визнання позову не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, виходячи з інтересів [PERSON] , [INFO] , суд вважає за потрібне задовольнити позов та визначити місце проживання дитини з матір`ю. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. При цьому, частиною 1 ст. 142 цього Кодексу передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Ураховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов у частині заявлених вимог про розірвання шлюбу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 50 відсотків від сплаченого останньою судового збору у розмірі 384,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved