Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

У поданій заяві позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності на 6/7 частин земельної ділянки для з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею 0,2272га, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 5622681600:04:001:0016, а за відповідачем відповідно 1/7 частину вказаної земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що з 14 червня 2003 року по 21 липня 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними отримано та приватизовано на ім`я [PERSON] спірну земельну ділянку, яка відповідно до ч.5 ст.61 СК України, що діяла в редакції до 13 червня 2012 року, відноситься до об`єкту спільної сумісної власності та належить подружжю на праві спільної сумісної власності, частки яких згідно ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. Відповідач проживає окремо та сплачує на утримання дітей аліменти, яких недостатньо, за ним рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 108236 грн., а тому з урахуванням інтересів дітей доцільно виділити їй 6/7 частини спірного майна. У відзиві на позовну заяву відповідач просить у задоволені позову відмовити повністю, мотивуючи тим, що одержана ним у період шлюбу в приватну власність земельна ділянка є його особистою власністю як одержану частку у земельному фонді, право на яку має кожен громадянин України. У відповіді на відзив позивач заперечує доводи відповідача, виходячи з діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Представники відповідача позовні вимоги не визнали з наведених у відзиві мотивів. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Установлено, що сторони з 14 червня 2003 року по 21 липня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого на підставі рішення Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №86 від 21 червня 2001 року [PERSON] набув у власність земельну ділянку з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею 0,2272га, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 5622681600:04:001:0016. За змістом частин 1, 2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання у користування. Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадян визначений ч.6,7 ст.118 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Державна реєстрація земельної ділянки відбулася 16 грудня 2011 року та видано Державний акт на право власності серії ЯК [NUMBER] 295354 від 16 грудня 2011 року, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №562268161002879, що підтверджується і витягом з Державного земельного кадастру про відомості щодо земельної ділянки. Згідно положень ч.5 ст.61 СК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спірна земельна ділянка була набута у власність відповідачем за рахунок земель комунальної власності територіальної громади Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області та приватизована до скасування 17 травня 2012 року положень ч.5 ст.61 СК України, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Частиною ч.1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 СК України). Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічне за змістом законодавче положення закріплено у ч.1 ст.70 СК України. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України). Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 липня 2017 року, з урахуванням положень ст.ст.141, 182 СК України стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, яка становила 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на час звернення з позовом. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше (ч.2 ст.184 СК України). Крім того, згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. А тому, доводи позивача про необхідність збільшення частки її майна у зв`язку із недостатністю розміру аліментів, які вона одержує для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітніх дітей, не є переконливими та в цій частині позову слід відмовити за недоведеністю. З роз`яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Ураховуючи те, що позивачем не ставиться питання про поділ земельної ділянки в натурі чи отримання грошової компенсації за свою частку, то спірне майно необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя з визначенням рівних часток. З огляду на викладене позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: dismissed