Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування своєї позиції, позивач посилалась на ті обставини, що вона з 18 квітня 2019 року є власником квартири [ADDRESS] . Звернувшись до відповідача з заявою про переоформлення особового рахунку, [PERSON] дізналась про наявну заборгованість у розмірі 9\~102, 76 гривень, яка утворилась через споживання комунальних послуг попереднім власником майна, що унеможливлює переоформлення особового рахунку за вказаною адресою. У зв`язку із викладеним, позивач звернулась із позовом до суду, у якому просила суд зобов`язати відповідача виключити із суми заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого по кв. [ADDRESS] , що виникла за період до 18 квітня 2019 року, 9\~102,76 гривень. Представник Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» правом подачі відзиву на позов не скористався, відзив від відповідача до суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, але від сторони через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Представник КП «ЖКС «Черьомушки»» у відкрите судове засідання не з`явився, підприємство повідомлялось про розгляд справи належним чином, причини неявки представника суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд дійшов наступного висновку. Під час розгляду справи і на підставі наявних доказів судом встановлено, що згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №164121757 від 18 квітня 2019 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва від 18 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П. Як вбачається із вищезгаданого свідоцтва, попереднім власником квартири була [PERSON] , яка відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг від 24 квітня 2019 року [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є відповідальною за вкзаною адресою, що підтверджується довідкою №1267 від 02 травня 2019 року, виданою Дільницею №5 КП ЖКС «Черьомушки». 19 квітня 2019 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою вх.№271, у якій просила підготувати усі проекти договорів щодо надання житлово-комунальних послуг, укласти договір щодо надання житлово-комунальних послуг, відкрити новий особовий рахунок, не включати заборгованість попереднього власника майна у рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] . Так, листом КП «ЖКС «Черьомушки» від 02 травня 2019 року №271 [PERSON] , зокрема, роз`яснено про неможливість списання утворюваного боргу. Як вбачається із повідомлення МЄРЦ «Герц» №2699 від 03 травня 2019 року станом на 03 травня 2019 року, зокрема, у [PERSON] станом на 01 квітня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 11\~427,42 гривень. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд звертає увагу, що згідно ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачає ст. 1 ч. 1 п. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. У зв`язку з тим, що сторона позивача ставить під сумнів правові підстави для здійснення нарахувань за відповідні послуги, що надавались, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 12 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. У силу\~ст.\~13\~ч.\~ч.\~1,\~2\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги», \~Договір про\~надання комунальної\~послуги укладається\~між виконавцем\~відповідної послуги\~та споживачем\~або особою,\~яка відповідно\~до договору\~або закону\~укладає такий\~договір в\~інтересах споживача,\~або з\~управителем багатоквартирного\~будинку з\~метою постачання\~електричної енергії\~для забезпечення\~функціонування спільного\~майна багатоквартирного\~будинку. Виконавець комунальної послуги, який займає монопольне становище на ринку, за наявності у нього технічних можливостей надання комунальної послуги не вправі відмовити в укладенні відповідного договору споживачеві чи іншій особі, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 68 Житлового кодексу УРСР, Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Кабінетом Міністрів України від 08 жовтня 1992 року, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача комунальних послуг щомісячно вносити плату за комунальні послуги. При цьому, обов`язок власника квартири укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п.7 Правил користування приміщенням житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року. Виходячи з викладеного, відмова або зволікання з укладенням подібного договору та несплата наданих послуг є порушенням законодавства. Необхідність укладення договору передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін. Даний висновок підтверджується також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року (справа №6-6651св12), де зазначено, що відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення від сплати вартості отриманих послуг. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ними цілей, у зв`язку з чим законний інтерес позивача підлягає захисту. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, з огляду на те, що утворена заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] у розмірі 11\~427,42 гривень станом на 01 квітня 2019 року не була погашена [PERSON] , суд вбачає доцільним позов [PERSON] задовольнити та зобов`язати відповідача виключити із суми заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого по кв. [ADDRESS] , що виникла за період до 18 квітня 2019 року, 9\~102,76 гривень. Відповідно до ст. 141 ч.1,6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved