Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди недійсною та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування власної позиції позивач посилається на ті обставини, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилась дитина. Утім, в теперішній час шлюб між сторонами розірвано, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. 03 лютого 2016 року між сторонами було укладено Угоду про порядок здійснення батьківських прав батьком, що проживає окремо від дитини, та про стягнення аліментів на утримання дитини, відповідно до умов якої, зокрема, дитина проживає разом з матір`ю, батько [PERSON] зобов`язується платити аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 12 300,00 російських рублів. Проте, як зазначає позивач, умови укладеної угоди відповідачем не виконуються належним чином. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася з даним позовом до суду, в якому просила визнати недійсною Угоду про порядок здійснення батьківських прав батьком, що проживає окремо від дитини, та про стягнення аліментів на утримання дитини від 03 лютого 2016 року та стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5 083,00 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , щомісячно з 23 жовтня 2018 року й до досягнення дитиною повноліття. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву не скористався, відзив на адресу суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від особи надійшла заява про підтримання позовних вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 21 жовтня 2009 року, [INFO] року народилась [PERSON] , батьками вказані [PERSON] . та [PERSON] . Згідно із заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається із матеріалів справи, вищевказане заочне рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Відповідно до матеріалів справи 03 лютого 2016 року у м. Балашиха Московської області (РФ) між сторонами було укладено Угоду про порядок здійснення батьківських прав батьком, що проживає окремо від дитини, та про стягнення аліментів на утримання дитини, засвідчена компетентним органом нотаріату Російської Федерації, відповідно до умов якої, зокрема, дитина проживає разом з матір`ю, [PERSON] зобов`язується платити аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 12 300,00 російських рублів. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, до лютого 2018 року відповідач нерегулярно не у повному обсязі, але сплачував кошти на утримання дитини шляхом перерахування коштів на банківський рахунок, проте, належних доказів, на підтвердження перерахованих сум за відповідний період на банківський рахунок стороною позивача суду не представлено. У матеріалах справи міститься роздруківка нібито переводів коштів через «Western Union», проте, суд критично ставиться до цього доказу, адже доказ подано не у встановленому законом порядку, крім того, з поданої роздруківки незрозуміло хто саме, кому саме, у рахунок чого переказав кошти. Дійсно, як вбачається із ст. 180 ч. 1 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 1, 2, 3 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Судом звернуто увагу, що відповідно до довідки про склад сім`ї та прописку №2108 від 27 вересня 2018 року, зокрема, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 184 ч.ч.1,2 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому, відповідно до ст. 191 ч.ч.1,2 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно із листом від 23 жовтня 2018 року [PERSON] , зокрема, позивачем запропоновано розірвати Угоду про порядок здійснення батьківських прав батьком, що проживає окремо від дитини та про стягнення аліментів на утримання дитини від 03 лютого 2016 року; повідомлено про намір звернення до суду за захистом своїх прав та прав дитини. Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві, зокрема, просить визнати Угоду про порядок здійснення батьківських прав батьком, що проживає окремо від дитини, та про стягнення аліментів на утримання дитини, укладену між сторонами 03 лютого 2016 року, недійсною. Як наводить ст. 202 ч.1, 2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із ст. 203 ч.1-5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.1, 2, 3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Водночас, як встановлює законодавець у ст. 218 ч.1 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Дійсно, згідно із ст. 16 ч.1, ч. 2 п. 2 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Виходячи з викладеного, спираючись на матеріали справи, суд доходить висновку, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювана позивачем укладена між сторонами угода від 03 лютого 2016 року є недійсною. Тому, суд вбачає доцільним відмовити у задоволенні базових вимог [PERSON] щодо визнання правочину недійсним, а тому відмовляє у задоволенні похідних вимог щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Також, з огляду на свідчення позивача про те, що відповідач не виконує свої зобов`язання, узгоджені сторонами у відповідній угоді, слід зазначити, що відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначає ст. 611 ч.1 п.1 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору. Як наводить ст. 651 ч. 1, 2, 3 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Тобто, позивач має право звернутись до суду із позовною заявою про розірвання Угоди про порядок здійснення батьківських прав батьком, що проживає окремо від дитини, та про стягнення аліментів на утримання дитини від 03 лютого 2016 року. Виходячи з викладеного, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення відповідних вимог сторони позивача. При цьому, у зв`язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні даного позову, стягнення судових витрат сторони присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed