Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати за ним право власності на самочинно збудовані господарські будівлі: веранду «а-1», площею забудови 7,9 кв.м., прибудову «а-11», площею забудови 12,6 кв.м. та гараж «Е», площею забудови 45,5 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] (далі - Господарські будівлі). В обґрунтування позову зазначає, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] (далі - Будинок), розташований на земельній ділянці, переданій йому в строкове платне користування на 10 років для будівництва і обслуговування Будинку. В 2013 році ним було добудовано Господарські будівлі, у прийнятті в експлуатацію яких Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції було відмовлено з тих підстав, що побудова цих об'єктів здійснена самочинно та рекомендовано звернутись до суду. Оскільки Господарські будівлі не порушують містобудівних вимог, відповідають вимогам пожежної безпеки і можуть використовуватись за призначенням, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, передбачених ч. 5 ст. 376 ЦК України. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити, зазначив, що самочинно збудовані добудови є приналежністю Будинку. Представник відповідача в судове засідання не прибув, надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, справу просив вирішити на розсуд суду. Представник ІІІ особи до суду не прибув, причини його неявки до суду не відомі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22.12.1997 року позивачу на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS] /а.с.5-6/, яка відповідно до рішення Новоград-Волинської міської ради від 20.10.2015 року № 808 була перейменована на [ADDRESS]. /а.с.14/ Земельна ділянка, на якій розташований, вказаний будинок належить відповідачу з 07.05.2014 року на праві оренди /а.с.6/. 09.10.2015 року в Новоград-Волинському міжміському бюро технічної інвентаризації позивачем було виготовлено на Будинок технічний паспорт, в якому вказано характеристику, квадратуру та всі параметри об'єкту нерухомості, зокрема він побудований у 1977 році, має прибудову «а», сарай «б» і вбиральню «г» того ж року побудови, та Господарські будівлі, збудовані у 2013 році. Останні розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком і відповідно до положень ст.ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). При зверненні позивача 11.12.2015 року до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованої нежитлової прибудови до Будинку - господарської будівлі гаража за адресою по [ADDRESS], йому було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Разом з тим, відповідно до ч. 2 тієї ж статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні таких правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. Тобто, право власності на самочинно побудовані об'єкти набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, прийнятого у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України. В той же час правила статті 376 ЦК України не може бути застосовано при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) роз'яснено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим, положення ч. 5 ст. 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Крім того, слід відмітити, що відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачу, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Всупереч вказаним обставинам позивачем не було доведено, яким чином порушуються його права відповідачем. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed