Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення індексу інфляції та 3% річних, в якому просив стягнути з відповідача на його користь за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання 3% річних та втрат від інфляції в сумі 23981,92 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу з [PERSON] та вирішено стягнути борг за договором позики у розмірі 97788,63 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 977,89 гривень. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 25.10.2017 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року залишено без змін. Таким чином, 27.10.2017 року у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем у сумі 98765,52 гривень, що складається з 97788,63 гривень боргу за договором позики та 977,89 гривень судового збору. Постановою Верховного Суду від 04.11.2019 року залишено без змін рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25.10.2017 року . Відповідач виконала свої грошові зобов`язання перед позивачем лише 05.01.2021 року. Таким чином, відповідач зобов`язана сплатити на користь позивача 3% річних в період з березня 2018 року по грудень 2020 року, та втрати від інфляції за той же період. Борг станом на 01.03.2018 року складав 98765,52 гривень, як це було встановлено рішеннями судів. Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що складається з втрат від інфляційних процесів за весь час прострочення грошового зобов`язання та 3% річних становить 23981,92 гривень, відповідно до наданих розрахунків. Ухвалою суду від 08.04.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення індексу інфляції та 3% річних залишено без руху. Ухвалою суду від 23.04.2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кузь О.М. позов підтримав, просив задовольнити повністю. Зазначив, що 25.10.2017 року набрало законної сили рішення суду про стягнення боргу. Строки позовної давності не пропущені, чекали повернення грошей, які відповідач сплатила 05.01.2021 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог. Зазначила, що позивач сам їй запропонував гроші, він її ошукав, однак виграв всі суди. Вказала, що вона не працює, має на утриманні малолітніх дітей. Просила застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем він пропущений. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідачу було надано в позику грошові кошти. Судом встановлено і ці обставини не заперечуються сторонами, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року було стягнуто борг з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики у розмірі 97788,63 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 977,89 гривень (а.с.24-27). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 25.10.2017 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року залишено без змін (а.с.28-30). Постановою Верховного Суду від 04.11.2019 року залишено без змін рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25.10.2017 року (а.с.6-8). В силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що [PERSON] виконала свої грошові зобов`язання перед позивачем 05.01.2021 року (а.с.11). Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Позивач [PERSON] стверджує, що, оскільки відповідач повернула борг лише 05.01.2021 року, тоді як рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2017 року набрало законної сили після розгляду апеляційним судом скарги відповідача 25.10.2017 року, тому [PERSON] повинна сплатити йомуза порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання 3% річних та втрати від інфляції в сумі 23981,92 гривень. Відповідач [PERSON] вказує, що боргове зобов`язання між сторонами припинено виконанням, проведеним 05.01.2021 року. Суд вважає доводи позивача [PERSON] підставними, порушене право позивача підлягає захисту, проте вимоги про стягнення сум у визначеному позивачем розмірі підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею носить компенсаційний характер, оскільки 3 % річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України. У постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10.04.2018р. та 27.04.2018р. у справах №910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16.11.2018 р. у справі № 918/117/18, від 30.01.2019р. у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019р. у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки відповідачем [PERSON] не було вчасно виконано грошове зобов`язання по виплаті суми боргу позивачеві [PERSON] , то в силу положень ст. 625 ЦК України, останній має право на стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат. З наданого суду позивачем розрахунку: заборгованість складає 98765,52 гривень, а від цієї суми інфляційні втрати та три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 23981,92 гривень. Однак, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати, виходячи із заборгованості у розмірі 97788,63 гривень (не враховуючи судовий збір 977,89 гривень) за період з 27.10.2017 року по грудень 2020 року. За вказаний період три проценти річних на суму заборгованості 97788,63 гривень становлять 8086,25 грн. ( 1007 днів), інфляційні втрати - 15030,02 гривень ( сукупний індекс інфляції склав 115.37). При проведенні розрахунку суд виходить з формули: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. 3% річних розраховується за формулою:[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]. З урахуванням наведеного, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції підлягає до задоволення частково у межах вищезазначеного періоду, а саме в загальній сумі - 23116,27 гривень. Суд оцінює критично та не приймає до уваги заперечення відповідача, згідно яких вона вважає себе ошуканою, а рішення судів - неправомірними, оскільки у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач заявила про застосування строку позовної давності. Так, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання 3% річних та втрати від інфляції в сумі 23116,27 гривень. В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] слід відмовити . Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було заявлено позовні вимоги про стягненняза порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання 3% річних та втрати від інфляції в сумі 23981,92 гривень . Судом задоволені позовні вимоги частково та стягнуто грошові кошти в розмірі 23116,27 гривень, що становить 96,39 % від загальної суми позовних вимог, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 875,22 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial