Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

У лютому 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 27 червня 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання вони набули майно: квартира [ADDRESS], вартістю 567 723 грн. Спільне життя не склалось, проживають окремо. У добровільному порядку поділити майно не можуть. Вказала, що для придбання спірної квартири її мати - [PERSON] подарувала їй 282 279,96 грн., які були накопичені та зберігались на депозитних рахунках ПАТ АКБ «Аркада», ПАТ «Дельта Банк». Кошти були перераховані на рахунки продавця ще в 2013 році відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири. Тому вважає, що хоч квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу, але за її особисті кошти, і відповідно є її особистою власністю. Оскільки нею були вкладені особисті кошти в розмірі 282 279,96 грн., що становить 4972/1000 від загальної вартості, тому ця частка є її особистою власністю. Інша частина квартири - 5028/1000 частин - це спільна сумісна власність подружжя, і частки є рівними по 2514/1000 кожному. Також на підставі ч.3 ст. 71 СК України просила збільшити її частку у спільному майні, оскільки з нею залишилась проживати їх донька [PERSON], [INFO]. Відповідач не надає достатньо коштів на її утримання, а розмір стягуваних аліментів не забезпечує фізичний та духовний розвиток дитини. Тому частка позивача у праві власності на квартиру має бути збільшена з 7486/10000 до 7500/10000, тобто до ? частин. Просила суд визнати за нею в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на ? частин квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При розгляді справи [PERSON] подав зустрічний позов. Ухвалою суду від 03 квітня 2018 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим , що дійсно в період зареєстрованого шлюбу ними було придбано у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У придбання квартири були вкладені спільні кошти подружжя, тому дане майно є спільною сумісною власністю. Вважає, що [PERSON] не надано суду доказів, що у придбання спільного майна були вкладені її особисті кошти. Просив суд визнати за ним в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на ? частин квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов. Зазначив, що [PERSON] не довела належними та допустимими доказами те, що кошти в розмірі 224 154,96 грн. є її особистими коштами в розумінні положень ЦК та СК. За умовами попереднього договору грошові кошти в розмірі 90% від всієї вартості квартири були перераховані ще в 2012 році. А зняття з рахунків матір'ю [PERSON] в 2013 року не може підтверджувати вкладення їх у придбання цієї квартири у 2012 році. Залишок коштів в розмірі 10% від вартості квартири - сплачений при укладенні основного договору в квітні 2014 року. Позивач не надала доказів того, що дані кошти були їй подаровані. Вказав також, що він кожного місяця добровільно сплачує на утримання доньки аліменти в розмірі 2000 грн. [PERSON] не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів. Він приймає участь також і у вихованні дитини, за погодженням з [PERSON] забирає дитину до себе на вихідні. Просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову - заперечував. Просив задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, підтримав зустрічний позов. Просив задоволити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову [PERSON] Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. При розгляді справи судом встановлено, що 27 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Лівабережному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім'ї. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що 30 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. П.п. 3-4 договору передбачено, що [PERSON] передав грошову суму в розмірі 381 881,56 грн. в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу вказаної квартири до підписання цього договору. Решта суми в розмірі 42 434,83 грн. - мала бути сплачена до 30 листопада 2013 року. Загальна вартість квартири становить 424 316,39 грн. (п.2.3 попереднього договору). При укладенні попереднього договору [PERSON] надала згоду на укладення даного договору, вказала, що укладення даного договору відповідає спільному волевиявленню. 17 квітня 2014 рок між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Продаж кватири вчинено за 567 723 грн. (п.2 договору). Даний договір вчинений за письмовою згодою [PERSON] (п.8 договору). Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] також стверджувала, що вкладені грошові кошти фактично були подаровані їй її матір'ю. Дані доводи суд до уваги не бере з огляду на наступне. За ст.ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Також чинним законодавством встановлена форма договору дарування. Так, ст.. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На підтвердження доводів позову щодо вкладення особистих коштів [PERSON] надала суду виписки з ПАТ «Аркада» та ПАТ «Дельта Банк». Разом з тим, дані договори та виписки належать [PERSON], матері позивачки. Матеріали справи не містять доказів того, що на даних рахунках були розміщені особисті грошові кошти [PERSON] У судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що грошові вклади в ПАТ «Аркада» та ПАТ «Дельта Банк» вона збирала протягом тривалого часу для того, щоб придбати квартиру для своєї доньки та її проживання з родиною. Коли зібрала достатньо коштів зняли їх з рахунків та фактично подарувала доньці для купівлі квартири. При цьому договір дарування грошових коштів не укладався, бо це родинні стосунки, хоча і жодних перешкод в укладенні нотаріальних договорів не було. Дані докази суд до уваги не бере, оскільки договір дарування грошових коштів має бути не лише укладений в письмовій формі, але й підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, оскільки їх розмір перевищує встановлені законодавчі обмеження. При вирішенні спору суд враховує, що при посвідченні договору [PERSON] надала згоду, посвідчену приватним нотаріусом, якою надала згоду на купівлю своїм чоловіком квартири, вказавши, що це відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сімї. За ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надала суду доказів вкладення лише особистих коштів у купівлю спірної квартири, та які б спростовували вкладені у договорі та заяві, які сторони прочитали і підписали, обставини, а саме щодо її згоди на купівлю чоловіком квартири, та виникнення внаслідок цього спільної сумісної власності. Також не можливо встановити на якій правовій підставі передані кошти, як стверджував позивач, на купівлю квартири. Оскільки спірна квартира придбана сторонами за час зареєстрованого шлюбу, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. При розгляді справи позивачка, посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею та знаходиться на її утриманні. Розмір аліментів, які сплачує відповідач є недостатнім, тому її частка в спільному майні має бути збільшена. За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Встановлено, що [PERSON] сплачує аліменти в розмірі 2000 грн., що підтверджено розписками (а.с. 56-68). З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилась проживати разом з позивачкою, перебуває на її утриманні, аліменти відповідач сплачує. Разом з тим, позивачем не подано доказів того, що відповідач не виконує обов'язку та не сплачує аліменти, не подано доказів щодо розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, не подано доказів і того, що розмір сплачуваних коштів відповідачем аліментів є недостатнім для утримання дітей. Враховуючи дані обставини, при визначенні часток подружжя суд не знаходиться обґрунтованих підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, визначає частку [PERSON] - 1/2 частина і [PERSON] - 1/2 частина. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON]

Outcome: dismissed