Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

У лютому 2015 року позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача - ТОВ «Порше Мобіліті», в обґрунтування якого вказав, що 31.08.2012 року між сторонами по справі був укладений кредитний договір № 50005860, згідно якого позивач отримав у відповідача кредит у розмірі 117 226,08 грн., строком на 60 місяців, на придбання транспортного засобу. Позивач вважає, що окремі положення цього договору суперечать законодавству, зокрема: - П. 1.7. - стосовно першочергового зарахування коштів, що надходять від позивача, на погашення пені і штрафних санкцій, прострочених процентів за користування кредитом; на прострочену суму додаткового кредиту і т.д.; - П. 3.1. - щодо можливості дострокового повернення кредиту за ініціативою позичальника; - П. 5.5. - щодо обов'язку позичальника забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання його зобов'язань протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією відповідача; - П. 5.6. - щодо права відповідача у випадку, коли позивач не укладе договір страхування або якщо такий договір не буде чинним, укласти від свого імені чи від імені позивача договір страхування зі страховою компанією, яка авторизована компанією відповідача. При цьому позивач зобов'язаний компенсувати відповідачу витрати, які понесені ним у зв'язку із укладенням договору страхування; - П. 8.4., який визначає, що у випадку будь-якого порушення позивачем вимог п.5.5 договору, він зобов'язаний сплатити відповідачеві штраф у розмірі 15 % від суми кредиту. Позивач вважає вищевказані пункти кредитного договору такими, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві, та просить визнати їх недійсними. В судове засідання позивач не з'явився, його представник позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову посилаючись на те, що оспорювані позивачем положення кредитного договору були узгоджені сторонами, не суперечать діючому законодавству та не містять ознак несправедливості. Крім цього, представник відповідача подала заяву про відшкодування судових витрат на суму 10 673,02 грн. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судовим встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 31.08.2012 року між сторонами по даній справі був укладений кредитний договір № 50005860, згідно якого ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» надала [PERSON] кредит на придбання автомобіля «Фольксваген Амарок», 2011 року випуску, у розмірі 117 226,08 грн., що є еквівалентом 14 422,50 доларів США, під 8% річних, із разовою комісією у розмірі 2,50 % від суми кредиту, та строком користування на 60 місяців. Усі платежі за цим договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному договором, відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування. Згідно умов вказаного договору, договір між сторонами складають цей кредитний договір, загальні умови кредитування, графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами та поручителем у відношенні кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина перша статті 629 ЦК України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частина перша статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК саме на момент вчинення правочину. Згідно вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім цього, ця стаття визначає умови, які мають бути зазначені у договорі про надання споживчого кредиту. Судовим розглядом встановлено, і це підтвердив представник позивача у судовому засіданні, що позивач - [PERSON] попередньо ознайомився зі змістом кредитного договору, і крім цього, він підписав кожну сторінку цього договору, що також підтверджує його обізнаність із умовами договору. Виходячи із такого, суд робить висновок, що сторони по справі при укладенні кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору, визначили певні права та взяли на себе певні обов'язки. До того ж, пунктом 9.5. Загальних умов кредитування (додаток до кредитного договору) визначено, що підписанням загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частина перша статті 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частинами 1,2,5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 року по цивільній справі № 6-80цс12. Пунктом 1.7 кредитного договору, який оскаржує позивач, визначено порядок повернення заборгованості, зокрема, зазначено, що у першу чергу має зараховуватися у виконання зобов'язань позичальника пеня та штрафні санкції відповідно до статті 8 цих Загальних умов кредитування за порушення умов оплати додаткового кредиту; у другу чергу - прострочені проценти за користування сумою додаткового кредиту; у третю чергу - прострочена сума додаткового кредиту; у четверту чергу - строкові комісії, нараховані у зв'язку з видачею (розміщенням) додаткового кредиту і т.д. Позивач вважає, що вказаний пункт договору суперечить цивільному законодавству через те, що закон встановлює черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями та допускає таке встановлення у договорі лише у випадку недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі. Суд знаходить такі доводи безпідставними через те, що такі положення кредитного договору узгоджуються із положеннями ст. 534 ЦК України, яка визначає, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Пунктом 3.1. кредитного договору надається право позичальнику в будь-який час повернути достроково кредит та додатковий кредит у повному обсязі або в частині. Для цього він зобов'язаний звернутися до відповідача не пізніше ніж за 20 календарних днів до запланованого дня повернення та отримати від відповідача відповідний рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії). Разом із рахунком позичальник отримує новий графік погашення кредиту, який вважається погодженим позичальником та набирає чинності з моменту отримання коштів від позичальника на підставі зазначеного рахунку. Позивач вважає, що порядок дострокового погашення кредиту, який викладений у п.3.1 договору порушує його вільне право на власний розсуд та у будь-який час здійснити повернення споживчого кредиту та встановлює певні перешкоди у здійсненні цього права, у вигляді обов'язку завчасно звертатися до відповідача та отримувати новий графік погашення кредиту. Однак, аналізуючи оспорювані позивачем положення договору та вимоги цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що п.3.1. не містить ознак несправедливості, оскільки п. 4 абзацу четвертого ч.4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує на те, що у договорі споживчого кредиту зазначається про право дострокового повернення кредиту, тим самим позичальник не позбавляється такого права . Частина 8.статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі, шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. При цьому, зважаючи на те, що позичальник має право повернути кредит не тільки повністю, але й частково, то в останньому випадку, отримання нового графіку із відповідним зменшенням суми кредиту та процентів, є доцільним, і на думку суду, не містить ознак несправедливості. Пункт 5.5. договору передбачає обов'язок позичальника забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією відповідача. Відповідно до положень пункту 5.6. договору, у випадку, коли позичальник в порушення п. 5.5. кредитного договору не укладе договір страхування або якщо укладений договір не буде чинним з будь-яких причин, відповідач на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими загальними умовами кредитування. Позичальник дає згоду і доручає компанії укласти від імені і за рахунок позичальника сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії. Позичальник компенсує компанії витрати, понесені останньою у зв'язку із виконанням даного доручення/укладенням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів. Позивач вважає таке положення договору несправедливим через те, що воно зобов'язує його укладати інший договір з третьою особою при тому, що укладення цього договору не вимагається діючим законодавством. І, крім цього, відповідач фактично зобов'язує його здійснити таке страхування лише у визначених відповідачем страхових компаніях, що мають невигідні умови для страхувальника. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами 11.09.2012 р. був укладений договір застави транспортного засобу № 50005860, предметом якого був автомобіль «Фольксваген Амарок», 2011 року випуску, заставною вартістю - 234 452,16 грн., для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Вказаний договір застави транспортного засобу позивачем не оспорюється. Згідно п.2.3.8 договору застави позивач зобов'язаний в день підписання цього договору за власні кошти здійснити страхування предмета застави. Оспорюваний позивачем п.5.5 кредитного договору суд знаходить таким, що не суперечить положенням ст. 581 ЦК України, яка визначає, що якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. У разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика. До того ж, на виконання сторонами кредитного договору та договору застави, позивачем був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 28-0199-12-01148 від 03.09.2012 р. Укладенням цього договору позивач фактично висловив свою згоду із п. п. 5.5 та 5.6 кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача підтвердив, що позивач мав можливість ознайомитися зі списком тих страхових компаній, які авторизовані компанією відповідача, та самостійно обрати страхову компанію. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що п. 5.5. та п. 5.6. кредитного договору не мають ознак несправедливих умов договору. Оспорюваний позивачем п. 8.4 кредитного договору передбачає у випадку будь-якого порушення позичальником вимог п.5.5 цього договору, включаючи, але не обмежуючись випадками укладення позичальником договору страхування із страховою компанією, не авторизованою компанією тощо, позичальник сплачує на вимогу компанії відповідача штраф у розмірі 15% від суми кредиту. З урахуванням того, що сторони погодили пункти 5.5 та 5.6 кредитного договору, то позивач взяв на себе зобов'язання здійснити страхування предмета застави на вказаних умовах, тому не суперечить законодавству і п. 8.4., згідно якого у випадку порушення п.5.5 позичальник повинен сплатити компанії відповідача штрафні санкції. Таке положення узгоджується із положеннями ст. 611 ЦК України, яка визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням усього вищевикладеного суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення свого позову, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, так як вони не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, і у суду немає підстав вважати що оспорювані позивачем положення кредитного договору є несправедливими. Що ж до заяви відповідача про відшкодування йому судових витрат у розмірі 10 673,02 грн., із яких: 673,02 грн. - витрати, пов'язані із явкою представника відповідача до суду і 10 000 грн. - витрати на правову допомогу, то суд знаходить цю заяву такою, що не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Частина перша статті 85 ЦПК України визначає, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Відповідно до положень статті 84 ПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» дав наступні роз'яснення: витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (пункти 47 та 48 Постанови). Відповідач до своєї заяви про відшкодування судових витрат додав наступні документи: - договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15.10.2010 року, укладеного ним з ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери»; - Додаткову угоду №8 від 09.01.2013 р. до цього договору щодо переходу прав та обов'язків виконавця за договором про надання юридичних послуг від ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери» до ТОВ «Юридична фірма Вернер»; - Додаткову угоду № 88 від 06.03.2015 р. до договору про надання юридичних послуг стосовно надання юридичних послуг у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті»; - Рахунок-фактуру № 71 від 17.03.2015 року та платіжне доручення № 50007454 від 23.03.2015 р. про перерахування відповідачем 10 000 грн.; - Акт про надання послуг № 72 від 17.03.2015 року. Однак розрахунок витрат на правову допомогу, як про це зазначено у п. 48 вищевказаної Постанови, відповідач суду не надав, і не надав відповідні документів щодо повноважень ТОВ «Юридична фірма Вернер» надавати таку правову допомогу. Крім цього, із довіреності від 02.04.2015 року, на підставі якої приймала участь у справі як представник відповідача - Самойленко А.О., вбачається, що її уповноважив на представництво його інтересів саме відповідач по даній справі - ТОВ «Порше Мобіліті», а не юридична фірма ТОВ «Юридична фірма Вернер», і даних про те, що вона є фахівцем у галузі права матеріали справи не містять. Тому суд знаходить заяву відповідача про відшкодування судових витрат необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 88,89 ЦПК України з позивача належить стягнути в прибуток держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved