Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ПІВНГЗК») із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказує, що він протягом періоду з 25.05.2005 р. по 24.03.2017 р. працював у відповідача на різних посадах, зокрема, машиністом млинів та дробильником 6 розряду. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічні професійні захворювання. За медичним висновком лікарсько-експертної комісії від 03.11.2020 р. позивачу було встановлено такі професійні захворювання: - пневмоконіоз І-ІІ ступеню, - хронічна попереково-крижова радикулопатія. Причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищують допустимі норми, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.11.2020 р. 26.01.2021 року позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40%, з яких 20% - радикулопатія, 20% - пневмоконікоз, з 18.01.2021 року до 01.02.2022 року, з наступним переоглядом 01.01.2022 року. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач відчуває стійкий біль та обмеження рухів у поперековому та шийному відділах хребта, порушену ходу, біль у суглобах кінцівок, заніміння кінцівок, загальну слабкість, задишку, кашель та хрипи у грудях. У свої 36 років позивач через стан здоров`я не може повноцінно себе забезпечувати, виконувати чоловічу роботу по дому, влаштуватися на роботу з гідною оплатою. Його стан вже ніколи не покращиться, хвороба прогресує. Все це негативно впливає на його емоційний стан та призводить до моральних страждань. Просив стягнути на його користь з відповідача 160 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді від 15.02.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 31.03.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що робота на гірничодобувному підприємстві обумовлена наявністю шкідливих виробничих факторів, та усунути дані фактори неможливо з об`єктивних причин. При цьому тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Крім того, за роботу в шкідливих умовах праці відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Станом на день розгляду справи відповідь позивача на відзив відповідача до суду не надходила. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працював в період часу з 25.05.2005 р. по 24.03.2017 р. на підприємстві відповідача на різних посадах, зокрема, машиністом млинів та дробильником 6 розряду, та був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами (а.с. 9-10). Згідно довідки МСЕК серії 12ААА №079491 від 26.01.2021 року, позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності з 18.01.2021 року до 01.02.2022 (а.с. 19). Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.11.2020 р. підставою для виникнення професійних захворювань стало те, що позивач, працюючи дробильником виробничої дільниці дроблення руди дробильної фабрики №1 з 18.03.2008 по 24.03.2017 виконував роботи з ведення процесу дроблення сировини на дробарках, спостереження за технічним станом устаткування та його масло-господарством, огляду і очищення обладнання, спостереження за рівномірним надходженням і розподілом сировини та матеріалів на дробарки, прибирання просипу в зоні обслуговування. Внаслідок недосконалості технології дроблення руди, порушень роботи аспераційних установок та пилоподавлення, умови праці характеризувалися впливом підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, а через незадовільну організацію виробничого процесу та порушення нормативів гігієни праці фізичним перевантаженням. Раніше працюючи машиністом млинів, дробильником цеху по виробництву обкотишів №1 з 25.05.2005 по 18.03.2008 з тих же причин підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії та фізичного перевантаження. Перевищення в повітрі робочої зони гранично допустимої концентрації кремнію діоксиду кристалічного з вмістом у пилу від 10 до 70% (аерозолю переважно фіброгенної дії) перевищував в 3,25 рази ГДК (6,5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3). Важкість праці: маса вантажу, статичне навантаження, незручність робочої пози перевищують допустимі нормативні значення. Статтею 43\~Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2\~ст.\~153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167\~ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із досліджених судом виписок з історії хвороби та виписок-епікризів із медичної карти, а також медичного висновку ЦЛЕК від 03.11.2020, вбачається, що [PERSON] має професійні захворювання: пневмоконіоз І-ІІ ступеню, - хронічна попереково-крижова радикулопатія. У зв`язку з викладеним, [PERSON] має підтверджені скарги на стійкий біль та обмеження рухів у поперековому та шийному відділах хребта, порушену ходу, біль у суглобах кінцівок, заніміння кінцівок, загальну слабкість, задишку, кашель та хрипи у грудях. За рекомендаціями лікарів, [PERSON] має постійно приймати ліки, перебувати під наглядом лікарів, проходити щорічні курси відновної терапії, оздоровлення в санаторіях та ін. Як вбачається з дослідженого акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих виробничих факторів впродовж 9 років. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст.\~153\~КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2\~ст. 153 КЗпП України та ст.\~13\~Закону України\~«Про охорону\~праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 40%, починаючи з 18.01.2021 року (а.с. 19). Як наслідок позивач вже з 37 років був обмежений у життєдіяльності, не мав змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв`язку з чим був позбавлений можливості вести активний спосіб життя, аж до теперішнього часу. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 9 років, у шкідливих умовах виробничого середовища зі значним перевищенням допустимих норм, йому встановлено 40 % втрати працездатності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 160 000 грн виходив з суми відшкодування у розмірі 4000 грн за кожний відсоток втрати працездатності. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 65 000 грн, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Зокрема судом враховується та обставина, що втрата 40% працездатності позивачу встановлена вперше, та не безстроково, а отже існує вірогідність, що стан позивача, який є достатньо молодою людиною 37 років, з часом може покращитися за умови дотримання ним рекомендацій лікарів, та регулярне проходження реабілітаційних курсів лікування. Окрім того, позивачу не встановлювалася інвалідність, що також може свідчити про те, що стан позивача не є безнадійним та остаточним. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати: 908 грн. судового збору на користь держави. На підставі викладеного, ст. ст.\~153,\~173,\~237-1 КЗпП України,\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~та

Outcome: partial