Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У листопаді 2019 року адвокат Дугінов Д.А. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), в якій просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 7 061 396,80 грн (штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»), усі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог представник позивача, зазначив, що 12 липня, 15 серпня, 23 листопада 2013 року позивач уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договори банківського вкладу на суму 100 001 грн, 189875,42 грн та 355 000 грн відповідно. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим рахунки позивача було безпідставно заблоковано та нарахування відсотків було припинено. Позивач неодноразово звертався до відповідача про отримання належних йому коштів, однак відповідач кошти не повернув. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року в справі № 755/583/15-ц позовні вимоги [PERSON] були частково задоволені, та ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 727 637,01 грн. Незважаючи на вищевикладене, рішення суду відповідач не виконав. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача 3% пені за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 02 грудня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 09 січня 2020 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що в даній справі наявні підстави для застосування статті 551 ЦК України та зменшення пені до розміру суми відсотків, які були нараховані за вказаним депозитним договором. При цьому, представник відповідача послався на висновок, викладений в постанові колегії суддів Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі №757/32522/17-ц (провадження №61-461св19), в якій міститься висновок про те, що у разі, якщо розмір пені значно перевищує розмір простроченого зобов`язання, визначеного на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, суд може зменшити розмір неустойки, виходячи з принципу пропорційності у цивільному судочинстві. 15 січня 2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач, посилаючись на практику Верховного Суду, вказував на те, що на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» нарахування пені у розмірі 3% за кожен день прострочення з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення повинно нараховуватись не на ненараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад. 31 січня 2020 року від відповідача надійшли заперечення, в яких позивач зазначає, що під час застосування статі 551 ЦК України суд повинен встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення з врахуванням істотних обставин. Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила ухвалити рішення з урахуванням відзиву на позовну заяву. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» уклали три договори банківського вкладу, а саме: 12 липня 2013 року № SAMDN 25000727138812 на суму 100 001 грн; 15 серпня 2013 року № SAMDN 25000737129100 на суму 189 875,42 грн та № SAMDNWFD0070021018900 на суму 355 000 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, яке вступило в законну силу, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на її користь 727 637,01 грн. Рішення суду відповідач не виконав. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 2 ст. 549 ЦК України). Тобто, пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року в справі № 6- 2558цс15. Судом установлено, що рішенням суду, яке набрало законної сили з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в сумі 727637,01 грн за договорами банківського вкладу від 12 липня, 15 серпня, 23 листопада 2013 року, з яких 644877,01 грн - основна заборгованість за договорами банківського вкладу та 82760 грн - проценти за договорами банківського вкладу. Відповідач рішення суду не виконав. Так, з розрахунку наданого представником позивача, останній просить суд стягнути суму штрафний санкцій у вигляді пені у розмірі 3% річних за кожний день прострочення за період з 27 листопада 2018 року до 27 листопада 2019 року за договором від 12 липня 2013 року в сумі 1 095010,95 грн; за договором від 15 серпня 2013 року в сумі 2 079 135,85 грн; за договором від 23 листопада 2013 року в сумі 3 887 250 грн. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. В розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України істотними обставинами можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 703/1181/16-ц. Установлено, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі [PERSON] належних їй за договором коштів. Пеню за прострочення зобов`язання за цей період позивач визначив на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 7 061 396,80 грн. Отже, розмір пені більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання і не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, беручи до уваги частину 3 статті 551 ЦК України суд уважає вірним зменшити розмір пені до розміру суми відсотків, які були визначені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договорами банківського вкладу з відсотками. Ураховуючи викладене, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до розміру процентів, а саме до 82 760 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, на підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921 грнза одну позовну вимогу, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial