Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 травня 2010 року розірвано шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу у них народилось двоє дітей; [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Шлюб між ними було розірвано. Відповідно до виконавчого листа № 2-1906/10 від 15.09.2014 року про стягнення з [PERSON] , щомісячно аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 30% від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на користь [PERSON] до досягнення дітьми повноліття. Починаючи з січня 2012 року відповідач припинив виплату аліментів, на повідомлення державних виконавців не реагував , інших дій для виплати аліментів не здійснював. Внаслідок не сплати аліментів у відповідача утворилась заборгованість, що становить 153 775,02 грн. Враховуючи вище викладене позивача, просила суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 153 775,02 грн. та стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 37652,54 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, надала до суду заяву у якій просила справу розглядати у її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між чоловіком [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Виконавчого листа виданого 15 вересня 2014 року стягнути з [PERSON] , 1975 року народження, проживаючого за адресою: [ADDRESS] , що місячно аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] у розмірі 30 відсотків від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на користь [PERSON] , починаючи з 17.03.2010 року до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до довідки видано виконавчим комітетом Юшківорізької сільської ради від 10.08.2018 року № 02-16/306, діти знаходяться на утримання матеріа та проживають разом з нею. Відповідно до Довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вих.. № 13453 та Довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вих.. № 20898 ВП № 20040448, які видані Києво-Святошинським відділом державної виконавчої служби ГТ УЮ у Київській області, [PERSON] , станом на 01.09.2018 року має заборгованість по сплаті аліментів, яка складає 153 775,02 грн. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст. 12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.ст. 180, 181 ч.3, 183 ч.1 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу одного з батьків і (або) у твердій грошовій сумі, що визначається судом. При визначенні розміру аліментів у відповідності до ст. 182 СК України суд, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у відповідача інших утриманців. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до п.п. 1,2 ст. 3, п.2 ст.6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позивач просить про стягнення з відповідача пені за час виниклої заборгованості по сплаті аліментів. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тобто обов`язковою умовою до стягнення неустойки(пені) з особи, яка повинна сплачувати аліменти, є наявність в її діях вини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судом окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п.22 зазначено, що передбаченаст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Суду не надано доказів прострочення сплати аліментів відповідачем не з його вини. В свою чергу позивачем доведено належними та допустимими доказами, що заборгованість по аліментам існує. Таким чином, відповідно до вимог ст. 196 СК України наявні підстави для покладення на платника аліментів [PERSON] відповідальності за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), тому позов підлягає задоволенню. Разом з цим, у постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року у справі №6-81-цс-13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 роз`яснив наступне: «Згідно із частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правової природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць)». Зазначена правова позиція Верховного Суду України згідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів. Судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів існує та виникла з вини відповідача. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. При зверненні до суду з даними позовними вимогами позивачем в розрахунку заборгованості зазначається, що загальна сума пені становить 37652,54 грн. з якою погоджується суд. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін в одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. З огляду на викладене, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені за прострочення сплати аліментів підлягає задоволенню. Частина 6 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з позивача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1409,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved