Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулась з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», [PERSON] , [PERSON] про зняття арешту з майна. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 43051394 з виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2013 року. В ході виконання ВП №43051394 державним виконавцем Дрижирук О.О. 14 травня 2014 року було накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] . Постановою державного виконавця Дрижирук О.О. виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 412/13509/2012 від 27 березня 2014 року було завершено, а виконавчий лист повернуто стягувану. Після повернення виконавчого документу стягувану, останнім було повторно пред`явлено виконавчий лист до виконання державному виконавцю відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Данилевською Т.М. В ході виконання ВП № 46641017 державним виконавцем Данилевською Т.М. 10 травня 2017 року було накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: нежитлові будівлі літ. И-1, И1-1, И2-1, загальною площею 843,2 кв.м., ганки літ. И', И3, приямок літ. И2, пункт охорони літ.ИА-1, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Данилевською Т.М. виконавче провадження з виконання ВЛ№412/13509/2012 від 27 березня 2014 року було завершено, а виконавчий лист повернуто стягувачу. Позивач вважає, що на даний час на майно, що їй належить безпідставно накладено арешт. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 43051394 з виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2013 року. В ході виконання ВП №43051394 державним виконавцем Дрижирук О.О. 14 травня 2014 року було накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] . Постановою державного виконавця Дрижирук О.О. виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 412/13509/2012 від 27 березня 2014 року було завершено, а виконавчий лист повернуто стягувачу. Після повернення виконавчого документу стягувану, останнім було повторно пред`явлено виконавчий лист до виконання державному виконавцю відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Данилевською Т.М. В ході виконання ВП № 46641017 державним виконавцем Данилевською Т.М. 10 травня 2017 року було накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: нежитлові будівлі літ. И-1, И1-1, И2-1, загальною площею 843,2 кв.м., ганки літ. И', И3, приямок літ. И2, пункт охорони літ.ИА-1, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Данилевською Т.М. виконавче провадження з виконання ВЛ№412/13509/2012 від 27 березня 2014 року було завершено, а виконавчий лист повернуто стягувану. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Всупереч цьому, у зв`язку із наявністю не знятих відповідачем арештів, позивач залишається обмеженим у реалізації свого права власності в частині розпорядження належним йому майном. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). Положеннями частини першої, другої та п`ятої статті 13 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається і самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави повернення виконавчого документу стягувану. Зокрема, пунктом другим частини першої статті 37 вказаного Закону визначено, повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно із частиною третьою статті 37 Закону у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувану повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувана виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувану на підставі пунктів 1, 3,11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина четверта, п`ята статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження»). Разом із тим, правові підстави закінчення виконавчого провадження визначаються статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УПІ від 2 червня 2016 року, пунктом дев`ятим, тобто після фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 39 вказаного Закону виключає можливість розпочати його знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна Отже закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу це складові завершення виконавчого провадження, проте вони мають різну правову підставу і відповідно різні правові наслідки. В даному випадку, виконавчі провадження № 43051394 та № 46641017 були завершені на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом повернення виконавчого документа стягувану. Тобто, стягувач мав право у визначені законодавством строки повторно пред`явити виконавчий лист до виконання, а тому державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до ч. 3 ст. 37, ст.ст. 40, 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у ивпадку повернення виконавчого документу стягувачу без виконання відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 цього Закону не передбачено обов`язок виконавця знімати будь-які арешти з коштів чи майна боржника, так як підставою для завершення виконавчого провадження не було фактичне виконання рішення суду. Відтак, державні виконавці під час примусового виконання виконавчого листа №412/13509/2012 від 27 березня 2014 року діяли виключно в межах чинного законодавства, а тому чинність арешту майна боржника та інші заходи примусового виконання рішення державними виконавцями не було скасовано. Після повернення виконавчого документу, стягувачем було пред`явлено виконавчий лист до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькій О.О. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. від 07 червня 2021 року закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 412/13509/2012 від 27 березня 2014 року, так як від стягувача надійшла заява про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. Отже, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2013 року наразі є виконаним. Згідно частини 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що міститься запис від 14.05.2014 року про накладення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області МУЮ України Дрижирук О.О. арешту в межах ВП№43051394 на все нерухоме майно, що належить [PERSON] . А також запис від 10.05.2017 року про арешт нерухомого майна боржника [PERSON] , а саме: нежитлові будівлі літ. И-1, И1-1, И2-1, загальною площею 843,2 кв.м., ганки літ. И, ИЗ, приямок літ. И2, пункт охорони літ.ИА-1, розташованих за адресою [ADDRESS] , внесений на підставі дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Данилевської Т.М. було зареєстровано за №20312256. Таким чином, на даний час на майно, що належить [PERSON] безпідставно накладено арешти у завершених виконавчих провадженнях, чим порушено її майнові права щодо розпорядження власністю. Відповідно до ч.І ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частин 4 та 5 статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді арешту майна позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: approved