Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 58 483 грн. 05 коп., з яких: 56 285 грн. 60 коп. - сума боргу, 2 197 грн. 45 коп. - 3 відсотки за користування грошовими коштами. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що 18 травня 2017 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір позики, згідно умов якого позивачка надала відповідачці у позику грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США на строк до 08 червня 2017 року. На підтвердження передання позивачем відповідачці грошових коштів в сумі 2 000 доларів США відповідачкою було написано розписку. Однак, відповідачка свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не повернула. Відповідно до офіційного курсу валют станом на 27 вересня 2018 року вартість 1 долару США становить 28,1428 грн., тому загальна сума заборгованості [PERSON] становить 56 285 грн. 60 коп. Крім того, розмір 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 09 червня 2017 року по 27 вересня 2018 року становить 2 197 грн. 45 коп. Отже, загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачко становить 58 483 грн. 05 коп. Оскільки відповідачка свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів в добровільному порядку не виконує, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 18 травня 2017 року [PERSON] надала у позику відповідачці - [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 18 травня 2017 року. Згідно вказаної розписки відповідачка зобов`язалась повернути позивачці борг у сумі 2 000 доларів США у строк до 08 червня 2017 року. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивачка свої зобов`язання виконала у повному обсязі, тобто передала відповідачці обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідачки. Відповідачка [PERSON] в свою чергу порушила взяті на себе зобов`язання, та не повернула суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 08 червня 2017 року. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 2 000 доларів США. У зв`язку з невиконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань, позивачка вирішила скористатись правом вимоги та 12 листопада 2018 року звернулась до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань та не повернула суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки суми позики є законними та обґрунтованими. При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума заборгованості відповідача за договором позики від 18 травня 2017 року становить 2 000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем заявлені позовні вимоги станом на 27 вересня 2018 року, тобто на дату підготовки позову. Офіційний курс валюти встановлений НБУ на вказану дату становив: 1 долар США - 28,1428 грн. Отже, заборгованість відповідачки перед позивачкою у розмірі 2 000 доларів США х 28,1428 грн. - в межах заявлених позовних вимог станом на 27 вересня 2018 року дорівнює 56 285 грн. 60 коп. Таким чином судом встановлено, що відповідачкою було порушено право позивачки на повернення їй грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідачки 3 % річних від простроченої суми за період з 09 червня 2017 року по 27 вересня 2018 року у розмірі 2 197 грн. 45 коп. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачкою позивачці не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідачки до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення нею строків виконання грошового зобов`язання. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідачки за договором позики від 18 травня 2017 року за офіційним курсом НБУ станом на 27 вересня 2018 року становить 56 285 грн. 60 коп. Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачці за прострочення відповідачкою виконання зобов`язання, належить розраховувати наступним чином: 3% / 365 днів = 0,008219178 (сума основного боргу х 0,008219178 / 100) х кількість днів прострочення зобов`язання = сума пені. За період з 09.06.2017 року по 27.09.2018 року Таким чином, сума 3 % річних складає 2 197 грн. 45 коп. Отже, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 18 травня 2017 року у розмірі 56 285 грн. 60 коп. та 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 09.06.2017 року по 27.09.2018 року у розмірі 2 197 грн. 45 коп. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідачки на користь позивачки має також бути стягнутий сплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 704 грн. 80 коп. При цьому, сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. за подання до суду заяви про забезпечення позову, підлягає віднесенню на сторону позивача, оскільки ухвалою суду від 15 листопада 2018 року у задоволенні вказаної заяви судом було відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved