Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

У провадженні вказаного складу суду за станом на теперішній час знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення меж земельної ділянки, третя особа Одеська міська рада. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався на ті обставини, що 8/25 частин домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності. Співвласником даного домоволодіння є [PERSON] . Крім того, згодом [PERSON] та [PERSON] надано у постійне користування частину земельної ділянки [PERSON] В процесі спільного користування нерухомістю між сторонами виникли непорозуміння. Через неможливість врегулювання виниклих питань мирним шляхом, [PERSON] звернулась з даним позовом до суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] правом подачі відзивів не скористались, відзивів на позов не надходило. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог із клопотанням про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, установа повідомлялась про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які були представлені суду та забезпечені в процесі розгляду справи в тому числі матеріали висновку судової експертизи, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12 липня 2010 року, посвідченого виконавчим комітетом Одеської міської ради, [PERSON] є власником 8/25 ідеальної частки домоволодіння під [ADDRESS] . Як вбачається із рішення Іллічівського районного народного суду м. Одеси Міністерства юстиції УРСР від 26 січня 1993 року, зокрема, визначено порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок [ADDRESS] згідно із висновком будівельно-технічної експертизи від 11 січня 1989 року, виділено у користування [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 288 кв.м., [PERSON] та [PERSON] 288 кв.м. Проте, як зазначає сторона позивача, суміжними користувачами земельної ділянки на даний час є [PERSON] та [PERSON] . З метою з`ясування, зокрема, існуючого порядку користування садибою сторонами, фактичного складу належних сторонам ідеальних часток та можливих варіантів порядку користування спільним майном судом призначалась будівельно-технічна експертиза та отримано висновок №166/2018 від 19 жовтня 2018 року, відповідно до якого, виходячи з проведеного дослідження, на підставі даних, відображених в Технічному звіті по кадастровому зніманню земельної ділянки, виготовленого Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат № [NUMBER] від 23.05.2013р.), 2018 рік, експертом було встановлено, що площа земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та знаходиться в фактичному користуванні [PERSON] , складає (з врахуванням площі під забудовою приміщень частини житлового будинку та господарських будівель) - 0,0491 га та її межі описуються наступним чином (див. графічне зображення, малюнок №1, відображена зеленим кольором на а. с. 50): -від точки 2, по прямій лінії на відстані 2,99м (до точки 2); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 5,66м (до точки 3); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,64 м (до точки 4); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 4,39м (до точки 5); -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,25м (до точки 6); -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,20м (до точки 7); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 2,35м (до точки 8); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 1,06м (до точки 9); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 6,85м (до точки 10): -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,89м (до точки 11): -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 16,54м (до точки 12): -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 12,94м (до точки 13): -далі в тому ж напрямку по прямій лініє на, відстані 6,15м (до точки 14); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 28,99 м до первісної точки відліку (до точки 1). Згідно із ст. 355 ч.1, 2 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як вказує ст. 356 ч. 1 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В процесі розгляду справи суд з`ясував, що в теперішній час у фактичному користуванні [PERSON] знаходяться 0,0491 га земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та її межі описуються наступним чином (див. графічне зображення, малюнок №1, відображена зеленим кольором на а. с. 50): -від точки 2, по прямій лінії на відстані 2,99м (до точки 2); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 5,66м (до точки 3); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,64 м (до точки 4); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 4,39м (до точки 5); -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,25м (до точки 6); -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,20м (до точки 7); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 2,35м (до точки 8); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 1,06м (до точки 9); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 6,85м (до точки 10): -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,89м (до точки 11): -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 16,54м (до точки 12): -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 12,94м (до точки 13): -далі в тому ж напрямку по прямій лініє на, відстані 6,15м (до точки 14); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 28,99 м до первісної точки відліку (до точки 1). Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Як регламентує ст. 364 ч.1-3 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). Враховуючи той факт, що позасудовим шляхом між сторонами питання щодо спільного користування нерухомим майном вирішено не було, суд вбачає обґрунтованим визначити, що у фактичному користуванні [PERSON] знаходяться 0,0491 га земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та її межі описуються наступним чином (див. графічне зображення, малюнок №1, відображена зеленим кольором на а. с. 50): -від точки 2, по прямій лінії на відстані 2,99м (до точки 2); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 5,66м (до точки 3); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,64 м (до точки 4); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 4,39м (до точки 5); -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,25м (до точки 6); -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,20м (до точки 7); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 2,35м (до точки 8); -далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 1,06м (до точки 9); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 6,85м (до точки 10): -з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,89м (до точки 11): -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 16,54м (до точки 12): -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 12,94м (до точки 13): -далі в тому ж напрямку по прямій лініє на, відстані 6,15м (до точки 14); -з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 28,99 м до первісної точки відліку (до точки 1). Відповідно до ст. 141 ч. 1, 2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 640,00 гривень.

Outcome: approved