Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 07 червня 2003 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не складається останній час через конфлікти на побутовому ґрунті, зловживання відповідачем спиртними напоями, його небажання працювати та утримувати сім'ю, через що втрачене взаєморозуміння, припинені шлюбні відносини та ведення спільного господарства з січня 2014 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Ухвалою суду від 21 березня 2014 року сторонам надавався строк для примирення у чотири місяці і провадження у справі на цей час зупинялось після чого ухвалою суду від 21 липня 2014 року було відновлене. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що подружні стосунки та ведення господарства з відповідачем припинено з 15 лютого 2014 рокуровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у поданій через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, визнавши позовні вимоги у повному обсязі, вказавши, що ведення господарства та подружні стосунки припинено з 15 лютого 2014 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 червня 2003 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №248, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 5). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копію якого долучено до матеріалів справи (а.с.6). Сімейне життя не склалося через конфлікти на побутовому ґрунті, зловживання відповідачем спиртними напоями, його небажання працювати та утримувати сім'ю, через що втрачене почуття поваги і любові один до одного, припинені шлюбні відносини та ведення спільного господарства з 15 лютого 2014 року. Питання проживання дитини з матір'ю (позивачем) врегульовано за спільною згодою сторін, тоді як майновий спір вирішуватиметься окремо, про що сторони зазначили у поданих заявах. Вжиті ухвалою суду від 21 березня 2014 року заходи до примирення подружжя до збереження шлюбу не призвели. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на її рахунок.

Outcome: approved