Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У позові [PERSON] вказала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою, окрім неї, зареєстровані її син [PERSON] та відповідачка [PERSON] , [INFO] . Відповідачка протягом останніх двох років за вказаною адресою не проживає, не надає жодної допомоги на утримання житлового приміщення, не сплачує комунальні платежі, чим створює їй перешкоди, пов`язяні з володінням, користуванням та розпорядженням цим нерухомим майном, а також вона не може розпорядитися будинком на власний розсуд. Останнє відоме місце перебування відповідачки - Російська Федерація. Враховуючи, що відповідач не проживає у будинку позивача, комунальних послуг не сплачує, а також через це вона не може оформити субсидію, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з`явилися, однак останній подав суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задоволити. Відповідачка про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать відповідні поштові повідомлення, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин неявки, та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з зазначеними обставинами, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенні внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . що стверджується Витягом з Державного реєстру про державну реєстрацію прав та Договором дарування квартири від 04.08.2011 року. З копії будинкової книги та відомостей підрозділу УДМС України у Волинській області вбачається, що у даній квартирі зареєстроване місце проживання відповідачки [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачка у спірному приміщенні не проживає понад 2 роки, жодним чином не бере участі в його утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг. Місце її знаходження невідоме. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Оскільки відповідачка понад рік не проживає у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати її такою, що втратила право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень 80 копійок. Враховуючи викладене,

Outcome: approved