Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

У поданому ним до суду позові ПАТ КБ «Приватбанк» просить виселити [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, посилаючись на наступне: ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 09.06.2008 р. уклали кредитний договір №GOH3GA0000000004, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 89734,69 грн. строком до 09.06.2023 р. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] 09.06.2008 р. було укладено договір іпотеки № GOH3GA0000000004, відповідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: належну їй на праві власності квартиру загальною площею 49,50 кв.м, житловою площею 26,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач [PERSON] зобов'язання за Кредитним договором не виконала. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки від 19.07.2011 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, що за ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України є підставою для виселення всіх мешканців. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю Груцинова І.О. позов підтримала за наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача [PERSON] за договором на надання правових послуг - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пославшись на наступне: Статтею 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону. Стааття 109 ЖК України встановлює, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Квартира, про виселення з якої просить позивач, не придбавалася за рахунок кредитних коштів, а була приватизована в державному житловому фонді. Тому вимоги позивача про виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без ненадання іншого житлового приміщення не відповідають способу захисту цивільних прав і інтересів, встановлених ч.2 ст.16 ЦК України, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем не дотримано встановлений законодавством порядок повідомлення відповідача [PERSON] про виселення, оскільки він не отримував повідомлення від позивача про виселення, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позов не визнав за наведених його представником підстав. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала за підстав, аналогічних наведеним відповідачем [PERSON], його представником, додавши, що договір кредиту з позивачем вона уклала на користь сторонньої особи, фактично кредитних коштів не отримувала. Крім того, іншого житла вона не має. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази у справи, суд дістає наступних висновків: 09.06.2008 р. ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №GOH3GA0000000004, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 89734,69 грн. строком до 09.06.2023 р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 09.06.2008 р. було укладено договір іпотеки № GOH3GA0000000004, відповідно до якого відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме належну їй квартиру загальною площею 49,50 кв.м, житловою площею 26,10 кв.м, за адресою: [ADDRESS] Зобов'язання за кредитним договором відповідач [PERSON] не виконала. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки від 19.07.2011 р. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09.06.2008 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру. Згідно з положеннями частини 3 статті 61 Цивільно-процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За довідкою ВАДР ГУДМС України в Донецькій області від 20.06.2013 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON], відповідач [PERSON] зареєстрованим за зазначеною адресою не значиться. Проте у судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що фактично проживає за вказаною адресою і користується спірним житловим приміщенням. 19 лютого 2013 року КБ «Приватбанк» на адресу відповідачів була направлена письмова вимога в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги згідно положень ст..40 Закону Укераїни «Про іпотеку» добровільно звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується реєстром поштових відправлень з повідомленням № 1900 від 28.02.2013 р. Статтею 109 Житлового кодексу України та статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору все мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За наявності чинного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, в якій розташоване спірне житлове приміщення, позов в частині вимог виселення підлягає задоволенню. При цьому суд не зважає на доводи сторони відповідача про недотримання позивачем встановленого законодавством порядку повідомлення відповідача [PERSON] про виселення, оскільки відповідач [PERSON] про вимоги позивача фактично повідомлений в силу звернення останнього з дійсними позовним вимогами до суду, які були предметом дослідження судом в термін, що перевищує тридцятиденний строк. Також не приймає суд доводи сторони відповідача про не відповідність обраного позивачем способу захисту цивільних прав і інтересів, встановлених ч.2 ст.16 ЦК України, щодо ненадання за вимогами ст.109 ЖК України відповідачам іншого житлового приміщення, оскільки вимога позивача про виселення відповідачів є наслідком порушення стороною відповідача зобов'язань за договірними правовідносинами, а не наслідком врегулювання житлових правовідносин. Щодо вимог позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири: Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, про виселення. Таким чином, наявність рішення суду про виселення відповідачів є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Тож зазначені вимоги є зайвими і такими, у задоволенні яких слід відмовити. За наведених підстав позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial