Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 2011 по 2014 роки перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , 2011 року народження. Після розірвання шлюбу дочка проживала з відповідачкою, на її утримання позивач за рішенням суду сплачує аліменти. Пізніше, приблизно у середині 2014 року, вони з відповідачкою дійшли згоди, що донька буде жити з батьком, через фінансові труднощі матері, після чого матір перестала брати участь у житті дитини та, ймовірно, переїхала до іншого місця мешкання. Враховуючи те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а дитина мешкає разом з ним та перебуває на його утриманні, просив звільнити його від сплати аліментів за рішенням суду від 13.03.2014р. та від сплати заборгованості по аліментам. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в письмовій заяві позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судовго засідання, не з*явився в судове засідання без повідомлення причин, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, неповнолітня [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . При цьому, батьки дитини перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 11.06.2014р., відповідно до якого після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON] . Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 13.03.2014р. з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Процесуальними нормами ч. 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що після стягнення аліментів з позивача, його донька [PERSON] , [INFO] , з 2014 року мешкає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить акт № 545 про фактичне проживання від 12.11.2019, складений головою КСН «М.Східний». Згідно з довідкою адміністрації НВК «Школа-ліцей інформаційних технологій» № 69 від 13.11.2019 та довідкою адміністрації КЗ ЗОШ № 57 від 11.11.2019, [PERSON] - батько учениці [PERSON] активно приймає участь у навчанні доньки, мати [PERSON] не цікавиться вихованням дитини, навчальні заклади не відвідує. Про сплату аліментів позивачем свідчать наявні в матеріалах справи копії квитанцій, з яких вбачається неодноразові перекази грошових коштів [PERSON] на ім`я [PERSON] . Окрім того, в матеріалах справи наявна копія нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 10.01.2020 року, в якій вона підтверджує свою відмову від аліментів та відсутність будь-яких претензій майнового та іншого характеру до колишнього чоловіка [PERSON] , які стосуються утримання спільної малолітньої дочки [PERSON] , 2011р.н. За ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Вочевидь звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках. Тобто, в розумінні цих положень закону підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що дитина проживає разом з батьком з 2014 року, вказані обставини не спростовані відповідачем, та підтверджені матеріалами справи. За положенням частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 160, ст.161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз фактичних обставин справі і зібраних у справі доказів свідчить про те, що малолітня дочка сторін з 2014 року фактично проживає разом зі своїм батьком позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мати малолітньої [PERSON] не має жодних претензій до колишнього чоловіка щодо утримання їхньої спільної дочки та проживання її разом із батьком. Доказів тому, що кошти, які стягуються з [PERSON] на користь відповідачки за судовим рішенням від 13 березня 2014 року, використовуються в інтересах дитини сторін, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і доказів щодо участі матері в утримання дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд дійшов висновку, - з огляду на те, що з 2014 року дитина фактично проживає разом з батьком, дитина повністю знаходиться на утриманні батька, відповідачка [PERSON] відмовилась від утримання дочки, не має жодних претензій до колишнього чоловіка щодо його аліментних обов`язків, які виникли на підставі рішення суду, вказані обставини, мають істотне значення, які у відповідності до ч.2 ст.197 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів, а також, враховуючи інтереси дитини, від сплати заборгованості по аліментам.

Outcome: approved