Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про зняття арешту, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У обґрунтування позиції позивача та пояснюючи підстави звернення до суду представник позивача вказувала, що на примусовому виконанні Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходилось виконавче провадження №32807239 від 24 травня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» кредитної заборгованості у розмірі 208\~459,01 гривень. У рамках даного виконавчого провадження постановою державного виконавця було накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме: на автотранспортний засіб марки «Subaru», моделі «Legacy», реєстраційний номер [NUMBER] , та будь-які інші автотранспорті засоби, що належать [PERSON] . Крім того, у рамках даного виконавчого провадження постановою держаного виконавця було накладено арешт на все невизначене нерухоме майно, що належить [PERSON] 15 березня 2017 року між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги №114/30/ДГ за кредитним договором укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль». Як зазначає сторона позивача, на даний час усі боргові зобов`язання [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» погашені, заборгованість за кредитним договором відсутня. Звернувшись до\~Другого Малиновського\~відділу державної\~виконавчої служби\~у місті\~Одесі Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса) із заявою про скасування арештів, накладених на майно [PERSON] , [PERSON] було повідомлено, зокрема, про неможливість скасування наявних обтяжень. Від Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» відзиву на позовну заяву [PERSON] не надходило. Від представника Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, який суд розцінює як пояснення третьої особи, у яких представник відділу зазначив, що [PERSON] у 2019 році надав до відділу довідку про відсутність заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] . Проте, до відділу не надходило ухвали суду щодо заміни стягувача у виконавчому провадженні, у зв`язку із чим питання про зняття арешту не розглядалось. Крім того, представник Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив, що виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» суми у розмірі 1\~820,00 гривень було завершено на підставі пункту 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Також, представник Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначив, що станом на 04 березня 2021 року відсутні відкриті виконавчі провадження, у яких боржником є [PERSON] , просив суд ухвалити рішення на розсуд суду. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» у відкрите судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Згідно із частиною 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що відповідно до заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] \~\~- задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0054/73/72004 від 22 березня 2007 року у сумі 26 252 ( двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят два ) доларів США 81 центів, що за курсом НБУ (1дол. США дорівнює 7,9405 грн.) складає \~\~208 459 ( двісті вісім тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять ) гривен 01 копійок.\~Стягнуто\~з Пачєва Євгена [PERSON] на користь\~Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»\~в\~особі Одеської обласної\~дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 1700 гривень - держмито та 120 гривень витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі вищевказаного рішення суду на примусовому виконанні Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходилось виконавче провадження №32807239 від 24 травня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» кредитної заборгованості у розмірі 208\~459,01 гривень. У рамках виконавчого провадження №32807239 постановою державного виконавця №В-8/431 було накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме: на автотранспортний засіб марки «Subaru», моделі «Legacy», реєстраційний номер [NUMBER] , та будь-які інші автотранспорті засоби, що належать [PERSON] . Крім того, у рамках даного виконавчого провадження постановою держаного виконавця було накладено арешт на все невизначене нерухоме майно, що належить [PERSON] , що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна згідно із інформаційною довідкою №183751671 від 07 жовтня 2019 року. 15 березня 2017 року між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги №114/30/ДГ за кредитним договором №014/0054/73/72004 від 22 березня 2007 року укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль». Відповідно до довідки про відсутність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» №ДГ1804/3 від 18 квітня 2019 року станом на момент складення довідки заборгованість [PERSON] за кредитним договором №014/0054/73/72004 від 22 березня 2007 року погашена у повному обсязі. Відповідно до\~листа Другого\~Малиновського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~місті Одесі\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) від 03 липня 2020 року №32369, зокрема, згідно із відомостями Державного реєстру обтяжень рухомого майна інформація стосовно арешту на автотранспортний засіб марки «Subaru», моделі «Legacy», реєстраційний номер [NUMBER] , відсутня. Відповідно до\~листа Другого\~Малиновського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~місті Одесі\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) від 02 листопада 2020 року №49060, зокрема, не було підстав зняття арешту з майна [PERSON] через те, що стягувачем у виконавчому провадженні було Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», для задоволення вимог якого коштів на депозитний рахунок відділу не надходило на момент складення листа. Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 19 січня 2019 року) детально регламентує умови та підстави закінчення виконавчого провадження. Зокрема, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до\~частини 1\~статті 40\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (у\~редакції від\~19\~січня 2019\~року)\~у разі\~закінчення виконавчого\~провадження (крім\~офіційного оприлюднення\~повідомлення про\~визнання боржника\~банкрутом і\~відкриття ліквідаційної\~процедури,\~закінчення виконавчого\~провадження за\~судовим рішенням,\~винесеним у\~порядку забезпечення\~позову чи\~вжиття запобіжних\~заходів,\~а також,\~крім випадків\~нестягнення виконавчого\~збору або\~витрат виконавчого\~провадження,\~нестягнення основної\~винагороди приватним\~виконавцем),\~повернення виконавчого\~документа до\~суду,\~який його\~видав,\~арешт,\~накладений на\~майно (кошти)\~боржника,\~знімається,\~відомості про\~боржника виключаються\~з Єдиного\~реєстру боржників,\~скасовуються інші\~вжиті виконавцем\~заходи щодо\~виконання рішення,\~а також\~проводяться інші\~необхідні дії\~у зв`язку\~із закінченням\~виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Утім, в порушення вимог закону обтяження з майна позивача не було знято державною виконавчою службою. Суд зазначає, що згідно із частиною 1 статті 59 «Про виконавче провадження» (у редакції від 19 січня 2019 року) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як установлює частина 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Відповідно до параграфу 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10, 71378/10), першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним стосовно переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and others v. Greece», заява №25701/94, п. 79, 82). Обтяження відповідного майна [PERSON] арештами становить втручання держави у право на мирне володіння майном у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу. Таке втручання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи, має бути законним та пропорційним. З аналізу матеріалів суд робить висновок, що для обтяження майна [PERSON] на теперішній час відсутні законні підставі, та таке обтяження становить неправомірне втручання держави у право власності особи. Ураховуючи викладене суд погоджується із правовою позицією позивача, вбачає обґрунтованим задовольнити позов та скасувати накладений арешт. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved