Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Другого Малиновського ВДВС у місті Одесі про зняття арешту з майна. У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що на виконанні відділу ДВС знаходилось виконавче провадження, в рамках якого 17 листопада 2010 року накладено арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] [PERSON] звертався до відділу державної виконавчої служби, однак вирішити питання про скасування арешту не уявилось можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження знищені за завершенням строку зберігання. У зв`язку з неможливістю розпоряджуватись належним майном, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, в якому просив скасувати арешт відповідно до записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №10498747 від 17 листопада 2010 року; тип обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про арешт нерухомого майна та заборона його відчуження серії АА №672544, 17 листопада 2010 року, Другий Малиновський ВДВС Одеського МУЮ, державний виконавець О.В. Моргун. Представник Другого Малиновського ВДВС у місті Одесі скористався наданим процесуальним правом, на позовну заяву надійшов відзив. Фактично не заперечуючи проти заявлених вимог, представник відділу ДВС зазначив, що в провадженні відділу знаходилось виконавче провадження №30951452 з примусового виконання судового наказу №2н-4083/2008, виданого 04 грудня 2008 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошової суми в розмірі 4618,34 гривень. Водночас, просив залишити на розсуд суду вирішення питання про зняття арешту. Позивач [PERSON] скористався наданим процесуальним правом, від сторони надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. У відповіді позивач посилався, що не знав про наявність виконавчих проваджень, та зазначав про відсутність заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк». Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник Другого Малиновського ВДВС у місті Одесі у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №204372355 від 17 березня 2020 року, зареєстроване обтяження всього нерухомого майна [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі: постанови про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження серії АА №672544, 17 листопада 2010 року, Другий Малиновський ВДВС Одеського МУЮ, державний виконавець О.В. Моргун. Згідно з листом Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси №19298 від 05 травня 2020 року, строк зберігання виконавчих проваджень становить три роки та відповідне виконавче провадження, в рамках якого обтяжене майно [PERSON] , - знищене. Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 лютого 2019 року, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , не має заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Як установлює частина 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як регламентує частина 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті) стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Відповідно до параграфу 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10, 71378/10) першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним стосовно переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and others v. Greece», заява №25701/94, п. 79, 82). Обтяження відповідного майна [PERSON] арештом становить втручання держави у право на мирне володіння майном у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу. Таке втручання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи, має бути законним та пропорційним. З аналізу матеріалів справи суд робить висновок, що на теперішній час для обтяження майна [PERSON] відсутні законні підставі та таке обтяження становить неправомірне втручання держави у право власності особи. Ураховуючи викладене суд погоджується із правовою позицією позивача, вбачає обґрунтованим задовольнити позов та скасувати накладений арешт. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову суд уважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору - в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved