Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ЖБК «Центральний-3» про визнання договору укладеним та стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказувала, що є власником квартири [ADDRESS] . Указаний багатоквартирний будинок знаходиться на балансі та обслуговується ЖБК «Центральний-3», але, за свідченнями [PERSON] , керівництво кооперативу неправомірно відмовляється від укладення письмової угоди про надання житлово-комунальних послуг. Зважаючи на викладене [PERSON] звернулась з цим позовом до суду, в якому просила визнати укладеним договір між [PERSON] та ЖБК «Ценртальний-3» на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії та стягнути з ЖБК «Центральний-3» моральну шкоду в розмірі 50000,00 гривень. Цивільна справа вже розглядалась судами. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час первісного розгляду справи відповідач ЖБК «Центральний-3» скористався наданим процесуальним правом та подав до суду відзив (заперечення) на позовну заяву [PERSON] . Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зокрема посилався, що відсутні підстави для визнання договору укладеним, оскільки ЖБК «Центральний-3» не ухиляється від укладення такого договору за формою та змістом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20 травня 2009 року, який є типовим та на підставі якого надаються послуги усім мешканцям відповідного будинку. При новому розгляді справи позивач не змінювала первісних вимог, відповідач не подавав відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача ЖБК «Центральний-3» у відкрите судове засідання з`явились, заявлені вимоги не визнали, просили суд у позові відмовити. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що [PERSON] є власником 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси у справі №1519/2-5346/11 від 19 серпня 2011 року. Інша 1/2 ідеальна частка квартири належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 квітня 2018 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий №7-394. [PERSON] зареєстрована за адресою квартири [ADDRESS] . Не є членом ЖБК «Центральний-3». Як регламентує пункт 4.4 статуту ЖБК «Центральний-3», якщо власник квартири жилого чи нежилого приміщення не є членом ЖБК, то з ним укладається договір на відшкодування витрат по утриманню будинку та прибудинкової території й оплату комунальних послуг. Проте сторони не досягли згоди з умов договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. [PERSON] вже зверталась до суду за вирішенням спору. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2015 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до ЖБК «Центральний-3» про зобов`язання укласти договір на відшкодування витрат на утримання будинку і прибудинкової території та оплату комунальних послуг, оскільки обраний нею спосіб захисту порушеного права не передбачений статтею 16 ЦК України. При цьому суд роз`яснив позивачу, що вона не позбавлена можливості звернутись до суду за захистом свого права шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Звертаючись до суду в березні 2016 року з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії, [PERSON] посилалась на те, що вказаний договір фактично існує, вона сплачує усі платежі, однак керівництво ЖБК «Центральний-3» відмовляється укладати з нею письмову угоду про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, чим порушуються її права та вимоги пункту 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Таким нормативним актом [PERSON] вважає постанову Кабінету Міністрів України №529 від 20 травня 2009 року «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 01 січня 2016 року), житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. У частині 1 та 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 01 січня 2016 року) передбачалось, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; виконавцем відповідно до закону є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 01 січня 2016 року) передбачався обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідав зустрічному обов`язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Отже, обов`язок споживача укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг кореспондується з обов`язком виконавця укласти цей договір, який буде відповідати типовому договору. Закон регламентував істотні (обов`язкові) умови договору на надання житлово-комунальних послуг між виконавцем / виробником та споживачем. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Так, істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: найменування сторін; предмет договору; вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; права та обов`язки сторін; порядок контролю та звіту сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця / виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; порядок здійснення ремонту; відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; порядок вирішення спорів; перелік форс-мажорних обставин; строк дії договору; умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; дата і місце укладення договору. Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. Процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін (Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 01 січня 2016 року). Разом з тим, зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору на час виникнення спірних правовідносин були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Станом на теперішній час правовідносини між сторонами у відповідній частині врегульовані постановою Кабінету Міністрів України №712 від 05 вересня 2018 року «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком». Але не зважаючи на зміни в чинному законодавстві, що регулюють спірні правовідносини між сторонами, сторона позивача не змінювала предмету або підстави позову. Згідно з висновками, що наведені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у відповідній справі, з аналізу змісту частини 3 статті 6, частини 1 статті 630 ЦК України, статей 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а також чинної на час виникнення спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України №529 від 20 травня 2009 року «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином підготовка та укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком виконавця. Відмова виконавця послуг від підготовки та укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини 3 статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Згідно з частинами 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд установив, що відповідач ЖБК «Центральний-3» не ухиляється від підготовки та укладення відповідного договору. Типовий договір, на підставі якого надаються відповідні послуги іншим мешканцям будинку, пропонувався до укладення [PERSON] , був наданий суду. Однак позиція позивача вказує на те, що з умовами вказаного договору [PERSON] не згодна, оскільки такі умови з нею не узгоджувались. При цьому позивач, як споживач послуг, не вносила до ЖБК «Центральний-3» проекту альтернативного договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із зазначенням розбіжностей до типового договору, що був запропонований кооперативом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. За загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). Проте в процесі розгляду справи суд не встановив повного чи часткового виконання відповідного договору, або вчинення сторонами будь-яких інших дій, що могли б свідчити про фактичне укладення договору. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже, перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку про відмову в заявленому позові. При цьому у зв`язку з відмовою в задоволенні основних вимог [PERSON] про визнання договору укладеним, відсутні підстави для задоволення похідних вимог сторони про відшкодування моральної шкоди. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із висновком суду про відмову в позові, суд покладає судові витрати на [PERSON] .

Outcome: dismissed