Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

У лютому 2017 [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 104000,00 дол. США, що на день звернення до суду із вказаним позовом відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 2798889,60 грн; штрафні санкції у розмірі 878,29 дол. США, що на день звернення до суду із вказаним позовом відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 23634,78 грн; що разом становить 104878,20 дол. США, що на день звернення до суду із вказаним позовом відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 2822524,38 грн; а також понесені судові витрати у розмірі 6890,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.11.2015 між сторонами було укладено договір позики. На час звернення з даним позовом до суду, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та не повернув грошові кошти в сумі 104000 доларів США. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 104000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 2798889,60 грн, штрафні санкції у розмірі 878,29 доларів США, що на день подання позову відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 23634,78 грн, а разом 104878,2 доларів США, що на день подання позову відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 2822524,38 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 25.09.2017, відкрито провадження у справі. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 4635 від 10.12.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із звільненням з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2018, дана справа надійшла в провадження судді Мазура Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2019 клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про призначення судово-почеркознавчої експертизи - задоволено. Призначено у справі № 752/2915/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором позики, судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.09.2021 відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором позики. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором позики, до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті влади України в мережі Інтернет, причини неявки суду не відомі, відзив на позов не направив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 03.11.2015 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою, яка наявна в матеріалах справи. Згідно умов цього договору позикодавець (позивач) передає позичальнику (відповідачу) у власність грошові кошти в сумі 104000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму коштів до 30.09.2016. Судом встановлено, що на момент звернення позивача із вказаним позовом, відповідач свої зобов`язання за умовами розписки не виконав. Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Зі змісту статті 1046 ЦК України, вбачається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Постановою Верховного Суду України, викладеною за результатами розгляду справи у справі за № 6-996цс17 від 13.12.2017 визначено: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Враховуючи наведені положення, розписка за своєю правовою природою є договором позики, а тому при вирішенні спору про стягнення суми коштів по борговій розписці, слід керуватися нормами, які регулюють відносини за договором позики. Частиною 1 статті 549 ЦК України, визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з матеріалів справи, листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 03.1.2020 № 15933?15935/20-32 повідомлено про залишення ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2019 без виконання. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання за вищезазначеною розпискою та утворену заборгованість не погашає. За положеннями ст.ст. 525, 526 і 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов`язання неустойкою. Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2016 сплив термін користування грошовими коштами. Таким чином, позивач має право на стягнення з 01.10.2016 - 3% річних та інфляційних втрат. Згідно ч. 2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з цим, так як відповідач не виконав зобов`язання відповідно до розписки та не повернув кошти, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції за користування коштами за зазначений стороною позивача період з 01.10.2016 по 09.02.2017 у розмірі 878,29 доларів США. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором позики, підлягають задоволенню. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджений розмір судового збору в сумі 8000,00 грн.

Outcome: approved