Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради Київської області (далі - «Позивач») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. 10.01.2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди №324, за умовами якого Позивач передав, а Відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 13,79 кв.м., яке розташоване в одноповерховій будівлі за адресою: [ADDRESS] . Вказане приміщення було фактично передано Відповідачу за актом прийому-передачі у день укладення договору, тобто 10.01.2012 року. Вказаним приміщенням він користується по дату звернення Позивача до суду. Пунктом 4.2 Договору передбачено обов`язок Орендаря своєчасно та у повному обсязі сплачувати оренду плату. Згідно з п.3.1 Договору, розмір орендної плати визначається на підставі «Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу» і становить 930,20 грн. (в т.ч. ПДВ 155,03 грн.) за перший місяць оренди та перераховується Орендарем Орендодавцю не пізніше останнього числа місяця, за який вона вноситься. Пунктом 3.5 Договору передбачено сплату Орендарем орендної плати по день фактичного звільнення об`єкта оренди та передачі його Орендодавцю за актом прийому-передачі включно. Так, на день звернення Позивача до суду, Відповідач продовжує використовувати передане йому в оренду майно, а тому зобов`язаний оплачувати орендну плату за його використання. Порушуючи вимоги Закону, а також пункт 4.2 Договору, Відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати за користування орендованим майном своєчасно та в повному обсязі, внаслідок чого утворився борг з орендної плати. До теперішнього часу Відповідачем борг не погашено, тому Позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Посилаючись на ст. ст.526, 610-612, 625 ЦК України, просив стягнути з Відповідача заборгованість з орендної плати в розмірі 122 218,74 грн. та пеню в розмірі 4 184,70 грн. Ухвалою суду від 10.04.2019 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 45 - 46). 10.07.2019 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Надав заяву про застосування строків позовної давності. Зазначив, що 10.01.2012 року між ним та Відповідачем дійсно було укладено договір оренди №324 нежитлового приміщення розміром 13,79 кв.м., що розташоване в одноповерховій будівлі за адресою: [ADDRESS] . Строк дії цього Договору один рік, тобто з 10.01.2012 року по 10.01.2013 рік. Таким чином починаючи з 10.01.2013 року даний Договір втратив свою силу. Крім цього, ще 02.11.2012 року Позивачем було надіслано йому претензію по даному Договору, тобто з цього часу Позивач знав, що порушуються його права, але всупереч Договору оренди його не розірвав, хоча він проти розірвання Договору не заперечував, а лише наполягав. Орендодавець знав, що Відповідач не користувався і не користується даним приміщенням, складений Позивачем акт прийому-передачі Відповідачу не надходив. Позивач, починаючи з 02.11.2012 року знав про порушення свого права, тому Відповідач просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову повністю (а.с. 62-64, 66-69). 31.07.2019 року на адресу суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням її направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що 17.03.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області задоволено позов та зобов`язано Відповідача передати нежитлове приміщення площею 13,79 кв.м. за актом прийому передачі Управлінню комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист, проте, вказане рішення не виконано. Таким чином, в зв`язку з вищенаведеним, наявні факти порушення та недотримання Відповідачем умов Договору оренди нежитлового приміщення №324 від 10.01.2012 року, тому Позивач і був вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав (а.с.86-90). У судових засіданнях представники Позивача позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, просили свої вимоги задовольнити. В судових засіданнях Відповідач не оспорював фактів укладання договору, надходження від Позивача на його адресу претензій, звернення Позивача до господарського суду, розгляду справи у суді про звільнення ним нежитлового приміщення. Пояснив, що перестав платити за оренду приміщення оскільки мав намір його викупити. При цьому, воно було у неналежному санітарному стані та потребувало ремонту, який він почав робити за власний рахунок, обклавши стіни гіпсокартоном. Зі свого боку він із заявами про здачу-прийомку приміщення до Позивача не звертався. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 10.01.2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди №324 нежитлового приміщення (а.с.24-26). Відповідно до п.1.1 вказаного договору Орендодавець передає в оренду, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 13,79 кв.м., розташоване в одноповерховій нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] , яке перебуває на балансі Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора №1». Як вбачається з п.4.6 вказаного договору у разі його припинення, Орендар зобов`язаний протягом п`яти робочих днів повернути Орендодавцю орендоване майно. Згідно з п.2.3 вказаного договору нежитлове приміщення вважається переданим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі. Ініціювання складання акту прийому-передачі про повернення об`єкта оренди покладається на Орендодавця. Як вбачається з п 3.5 договору, орендна плата сплачується по день фактичного звільнення об`єкта оренди та передачі його Орендодавцю за актом прийому-передачі включно. На виконання зазначеного припису договору оренди, відділом комунальної власності та концесії на адресу Відповідача було направлено лист №01-25/31 від 14.01.2013 року, яким його повідомлено про те, що якщо договір оренди №324 від 10.01.2012 року не буде переукладатися з Відповідачем на новий термін, останньому необхідно терміново звільнити приміщення площею 13,79 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , передати його відділу комунальної власності та концесії за актом прийому-передачі та провести повний розрахунок по орендній платі (а.с.102, 103). Крім того, на адресу Відповідача Позивачем направлялися претензії 01-20/4 від 15.12.2018 року, №01-20/36 від 24.05.2018 року з вимогою про погашення заборгованості зі спати орендної плати (а.с. 27, 28). Також, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2015 року у справі 357/206/15-ц, яке набрало законної сили 13.05.2015 року, встановлені наступні обставини (а.с.99-100). Між Управлінням комунальної власності Білоцерківської міської ради, правонаступником якого являється Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради та адвокатом [PERSON] був укладений договір оренди нежитлового приміщення №324 від 10.01.2012 року на нежитлове приміщення, площею 13,79 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , строком дії з 10.01.2012 року по 10.01.2013 року. Зазначене майно належить до комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква. Рішенням Білоцерківської міської ради від 17.05.2012 року №602-25-VI «Про реорганізацію управління комунальної власності Білоцерківської міської ради» управління комунальної власності Білоцерківської міської ради реорганізоване з 01.08.2012 року у відділ комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради. Відповідно до п.1.6 Положення про відділ комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради від 21.06.2012 року №633-27-VI відділ є правонаступником управління комунальної власності Білоцерківської міської ради по усім майновим та немайновим правам та обов`язкам. Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 22.08.2013 року № 1026-45-У1 «Про реорганізацію відділу комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради» з 01.11.2013 року вказаний відділ було реорганізовано в Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради. Відповідно до п. 1.6 Положення про управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, управління є правонаступником відділу комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради по усім майновим та немайновим правам та обов`язкам. Таким чином, Позивач - Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради є правонаступником орендодавця за договором оренди - Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради та, відповідно, є належним Позивачем у даній справі. Відповідач в судовому засіданні хоча і наполягав на тому, що не користувався спірним приміщенням після закінчення строку дії договору оренди (10.01.2013 року), втім, доказів цього суду не надав, а вищевикладених фактичних обставин не оспорював. При цьому повідомив суду, що з заявами про здачу орендодавцю орендованого майна не звертався. Арифметичного розрахунку заборгованості по орендній платі та пені Відповідач також не оспорював. З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає доведеним той факт, що протягом періоду часу з 10.01.2013 року по дату звернення Позивача зданим позовом, спірне приміщення знаходиться у користуванні Відповідача. Також суд погоджується з наданим Позивачем розрахунком, згідно з яким заборгованість з орендної плати складає - 122 218,74 грн., зі сплати пені - 4 184,70 грн., а всього - 126403,44 грн. (а.с.29-31). Розглядаючи дану цивільну справу суд також керується наступними нормами права. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з ч.1, 5 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частина 3 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», встановлює обов`язок орендаря вносити орендну плату своєчасно і в повному обсязі. Відповідно до ст.19 вказаного Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Крім того, на підставі приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою ЄСПЛ до такого майна відноситься й нерухоме майно і грошові кошти. У той же час, ЄСПЛ зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки пункти 3.1. та 3.2 розділу 3 договору №324 від 10.01.2012 року встановлюють окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача сплачувати орендну плату частинами, то незалежно від визначення у договорі строку, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) Відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. В ході розгляду даної справи Відповідач заявив про застосування позовної давності (а.с.63-64). Отже, відповідно до наданого представниками Позивача розрахунку заборгованості з орендної плати за три роки, які передували зверненню до суду - за період з 01.04.2016 року по 31.03.2019 року така заборгованість складає 73 593,35 грн., а заборгованість за пенею за один рік, тобто - за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року складає 5 154,40 грн. Суд погоджується з вказаними розрахунками, які не оспорював в судовому засіданні й Відповідач (а.с.91-92, 93-98). Втім, незважаючи на такий розрахунок пені, з заявою про збільшення розміру позовних вимог Позивач до суду не звертався, на адресу Відповідача копію такої заяви не направляв, у зазначених у позовній заяві вимогах Позивач просив стягнути на його користь пеню в розмірі 4184,70 грн. Таким чином, з урахуванням строку позовної давності та тієї обставини, що станом на дату звернення Позивача з даним позовом Відповідач продовжує користування спірним майном, у межах заявлених позовних вимог суд приходить до висновку, що вони підлягають задоволенню частково. З Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути - 77 778,05 грн. (73 593,35 грн. + 4184,70 грн.). У цій частині позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на законі та матеріалах справи. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати які поніс Позивач при зверненні до суду в розмірі 1921,00 грн., підлягають стягненню з Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (61,53%), а саме - у сумі 1181,99 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial