Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

У лютому 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області звернулась [PERSON] з позовом до Оріхівської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування архівного запису, внесеного 02.06.2005 року за № 2039408 Оріхівською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, про заборону відчуження будинку за адресою [ADDRESS] , в інтересах обтяжувача - «Ощадбанку України». В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що вона є власником нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] . Бажаючи реалізувати своє право на відчуження вказаної нерухомості, вона з`ясувала, що це неможливо, оскільки у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься спірний архівний запис. Водночас такий запис був внесений Оріхівською державною нотаріальною конторою помилково, оскільки будинок за адресою [ADDRESS] , позивачу не належить і ніколи не належав, а всі відносини між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» давно припинились, у зв`язку з чим банк не має жодних претензій до позивача; вказане у спірному архівному записі нерухоме майно не обліковується банком як заставне. При цьому Оріхівська державна нотаріальна контора відмовила позивачу у скасуванні спірного архівного запису в позасудовому порядку, пославшись на те, що при його внесені вона лише перенесла надані їй відомості з паперових носії до Реєстру, а скасування запису в позасудовому порядку є можливим лише за умови надання заінтересованою особою правовстановлюючих документів про право власності на відповідний об`єкт нерухомості. Відтак, позивач вирішила звернутись до суду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірний архівний запис є перешкодою для реалізації належного їй права власності на об`єкт нерухомості, а в позасудовому порядку вирішити це питання виявилось неможливим. Ухвалою суду від 11.03.2021 року було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому, з урахуванням обставин, відомих станом на час відкриття провадження, судом за власною ініціативою були залучені до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ПАТ «Державний ощадний банк України» (з тих підстав, що спірний архівний запис був внесений в інтересах «Ощадбанку України») та [PERSON] (яка особа, за якою, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] ). Під час судового розгляду позивач та її представник, адвокат Кальний Д.І., позовні вимоги підтримали і наполягали на задоволенні позову, посилаючись на факти та норми права, викладені у позовній заяві. При цьому вони також наполягали на тому, що, оскільки мова фактично йде лише про технічну помилку в адресі об`єкта нерухомості, зазначеній у спірному архівному записі (м. Оріхів замість с. Таврійське Оріхівського району), і з огляду на відсутність у ПАТ «Державний ощадний банк України» претензій до позивача з приводу цього архівного запису, відповідачем за позовом має бути саме Оріхівська державна нотаріальна контора як особа, яка допустила таку помилку. Відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі та виклав письмові заперечення проти позову, в яких послався на те, що Оріхівська державна нотаріальна контора не є належним відповідачем за такими вимогами, оскільки вона не є стороною відносин, в межах яких був внесений спірний архівний запис, і не є особою, якій передане реалізоване майно. Третя особа - ПАТ «Державний ощадний банк України», подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також просив ухвалити законне рішення за наявними у справі матеріалами. Третя особа [PERSON] викликалась в судове засідання, але двічі не з`явилась. Судові виклики повернулись неврученими з позначкою «адресат відсутній за місцем проживання». Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Як випливає з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка № 224488838 від 17.09.2020 року). За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 243065379 від 04.02.2021 року), право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , а підставою виникнення права власності зазначений Договір дарування від 111.01.1994 року, посвідчений Оріхівською державною нотаріальною конторою. Водночас, як випливає з вказаної довідки № 243065379 від 04.02.2021 року, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження у виді заборони, з реєстраційним номером 2039408, внесений 02.06.2005 року реєстратором - Оріхівською державною нотаріальною конторою. За відомостями цього запису, підставою обтяження є «позика, б/н, Ощадбанк м. Оріхів», об`єктом обтяження є будинок за адресою [ADDRESS] , а власником - [PERSON] . Відповідно до Довідки № 779, виданої Таврійською сільською радою Запорізької області 18.09.2020 року, позивач [PERSON] з 1997 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Довідки № 88 від 09.09.2020 року, виданої керуючим ТВБВ № 10007/0201 ПАТ «Державний ощадний банк України», станом на 07.09.2020 року інформація щодо кредитної заборгованості позивача перед цією банківською установою відсутня, а нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , в заставі у банку не перебуває. У листопаді 2020 року позивач звернулась до Оріхівської державної нотаріальної контори із заявою про зняття заборони, однак листом від 08.12.2020 року № 771/01-16 позивачу було відмовлено у цьому з посиланням на те, що зняття заборони неможливе без присутності кредитора або боржника та без надання безспірних доказів виконання зобов`язання та належності боржнику майна, на яке накладено заборону. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права і правові висновки Верховного Суду Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України ). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності нотаріуса при реалізації ним функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на приписах цивільного законодавства, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Аналогічний висновок щодо суб`єктного складу учасників справи зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Висновки суду за результатами розгляду справи. Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що наявність спірного архівного запису про заборону відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] обмежує її у реалізації права власності на належне їй нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] , тобто посилалась на порушення її цивільного права. Відтак, вказані вимоги підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Однак Оріхівська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не є належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, оскільки не є учасником цивільно-правових відносин, з приводу яких до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна був внесений спірний запис про заборону відчуження, а виступала лише реєстратором цього обтяження. Належним відповідачем за такими вимогами є особа, в інтересах якої було накладено спірне обтяження (в даному випадку - ПАТ «Державний ощадний банк України») та (або) особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, обтяжений спірною забороною відчуження (в даному випадку - [PERSON] ). Однак позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв, незважаючи на те, що суд, залишаючи позову заяву без руху, крім іншого, в ухвалі від 19.02.2021 року звертав увагу позивача на те, що у позові не зазначено про наявність спору саме з Оріхівською державною нотаріальною конторою. Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження свого посилання на те, що спірний запис про заборону відчуження перешкоджає їй у реалізації права власності на зовсім інше майно, розташоване за іншою адресою, обмежившись лише усними ствердженнями про те, що при звернення до нотаріуса їй було відмовлено у посвідченні правочину щодо відчуження належного їй майна. Суд також бере до уваги, що у позові фактично порушується питання про скасування заборони відчуження майна, яке позивачу не належить і ніколи не належало, і на яке вона не претендує. Відтак, скасування заборони відчуження майна, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] , було б втручанням у відносини між цією особою та ПАТ «Державний ощадний банк України», дослідження та оцінка яких виходять за межі предмету позову у цій справі. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. на підставі ст. ст. 321, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed