Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про визнання заборгованості такою, що відсутня. В обґрунтування своєї позиції, позивач посилався на ті обставини, що він є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка обслуговується, зокрема, КП «Теплопостачання м. Одеси». Позивач свідчив, що регулярно і у повному обсязі сплачував послуги теплопостачання, що надаються відповідачем, з урахуванням призначеної йому субсидії. Однак, не зважаючи на викладене, станом на 01 травня 2019 року по особовому рахунку [PERSON] обліковується заборгованість в розмірі 2\~741,09 гривень. Із наявністю даної заборгованості [PERSON] не згоден, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду, в якому просив суд визнати відсутність заборгованості за період з 01 січня 2018 року до 01 серпня 2019 року перед відповідачем. \~ \~ \~ \~Від представника Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов. Представник Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» у відкрите судове засідання з`явився, заперечував проти заявлених позовних вимог, просив суд в задоволенні позову відмовити. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд дійшов наступного висновку. Під час розгляду справи і на підставі наявних доказів судом встановлено, що [PERSON] було запрошено до Управління соціального захисту населення Малиновського району за вих. №420 від 15 липня 2019 року для отримання субсидії, із якого вбачається, що у [PERSON] станом на 01 травня 2019 року наявна заборгованість за опалення у розмірі 2\~741,09 гривень. Як вбачається із рахунку за теплопостачання №2637076128 за лютий 2019 року у [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 3\~561, 2 гривень, за березень 2019 року 3\~779,0 гривень. Згідно із квитанцією №922/999 ПАТ АБ «Південний» від 20 березня 2019 року [PERSON] сплачено 1\~037,94 гривень на рахунок КП «Теплопостачання м. Одеси». Відповідно до квитанції №16/20 ПАТ АБ «Південний» від 22 квітня 2019 року [PERSON] сплачено 1\~037,94 гривень на рахунок КП «Теплопостачання м. Одеси». Відповідно до повідомлення про призначення субсидії на ЖКП до особової справи №90440 [PERSON] розраховано субсидію на 4 місяці, з грудня 2018 року по березень 2019 року щомісячно у розмірі 1\~362,85 гривень, зокрема, за надання опалення 748,73 гривень на місяць. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд звертає увагу, що згідно ст. 509 ч. 1,2 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як передбачає ст. 1 ч. 1 п. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. У зв`язку з тим, що сторона позивача ставить під сумнів правові підстави для здійснення нарахувань за відповідні послуги, що надавались, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 12 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. У силу\~ст.\~13\~ч.\~ч.\~1,\~2\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги», \~Договір про\~надання комунальної\~послуги укладається\~між виконавцем\~відповідної послуги\~та споживачем\~або особою,\~яка відповідно\~до договору\~або закону\~укладає такий\~договір в\~інтересах споживача,\~або з\~управителем багатоквартирного\~будинку з\~метою постачання\~електричної енергії\~для забезпечення\~функціонування спільного\~майна багатоквартирного\~будинку. Виконавець комунальної послуги, який займає монопольне становище на ринку, за наявності у нього технічних можливостей надання комунальної послуги не вправі відмовити в укладенні відповідного договору споживачеві чи іншій особі, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 68 Житлового кодексу УРСР, Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Кабінетом Міністрів України від 08 жовтня 1992 року, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача комунальних послуг щомісячно вносити плату за комунальні послуги. При цьому, обов`язок власника квартири укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п.7 Правил користування приміщенням житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року. Зважаючи на викладене, відмова або зволікання з укладенням подібного договору та несплата наданих послуг є порушенням законодавства. Необхідність укладення договору передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін. Даний висновок підтверджується також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року (справа №6-6651св12), де зазначено, що відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення від сплати вартості отриманих послуг. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. У судовому засіданні, заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача вказував, що заборгованість [PERSON] розрахована із урахуванням встановлених норм та наданих держаних допомог, у тому числі і субсидії. Додатково Постанова КМУ № 409 передбачає, що в залежності від особливостей регіонів та типів будинків соціальні нормативи користування послугою централізованого опалення корегуються з урахуванням коригуючих коефіцієнтів, враховуючих кліматичні умови регіону і тип ( поверховість) жилого будинку, згідно Додаткам 1 та 2 до вищевказаної Постанови, в даному випаду для Одеської області встановлено 0,309 (для 5 поверхових будинків та вище). Для КП «Теплопостачання міста Одеси» НКРЕКП своєю постановою № 1392 (додаток 95) від 09 листопада 2017 року, якою було внесено зміни до постанови № 1171 від 31 березня 2015 року, було встановлено тариф для абонентів житлових будинків обладнаних будинковими приладами обліку теплової енергії, який складає 1229,20 грн./гкал. Підбиваючи підсумок обґрунтованого, всі коефіцієнти, соціальні норми та нормативи, які утворюють відповідну методику та формулу, встановлюються виключно центральними органами виконавчої влади, а не КП «Теплопостачання м. Одеси». Таким чином, при перевищені соціальних нормативів користування послугою централізованого опалення споживач оплачує понаднормативне споживання теплової енергії за приладами обліку теплової енергії, за тарифом, діючим у період надання послуги, так як кількість енергії для надання пільг з централізованого опалення не повинна перевищувати норми витрат теплоти на опалення житлових будівель. Резюмуючи все вищевикладене, суд погоджується із стороною КП «Теплопостачання міста Одеси» та вважає позовні вимоги [PERSON] , такими, які не відповідають спеціальному законодавству в сфері соціальних нормативів, а навпаки, у разі задоволення таких вимог, відбудеться порушення прав 3-х осіб, а саме мешканців будинку, на яких буде покладений тягар по сплаті коштів за використання тепла, що перебільшило встановлений соціальний норматив, які належать по сплаті тільки до позивача. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ч. 1,6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судові витрати компенсуються у даному випадку за рахунок держави.

Outcome: dismissed