Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

У лютому місяці 2017 року [PERSON] звернулася до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: перша дніпровська державна нотаріальна контора, відділ реєстрації майнових прав Управління-Реєстраційна служба Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON], про встановлення факту, припинення права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позову зазначила, що вона з червня 2006 року проживала однією сім'єю із [PERSON] в будинку [ADDRESS], фактично перебуваючи у шлюбних відносинах. Даний будинок належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2008 року, реєстровий №449. Право власності зареєстровано у КП «ДМБТІ» 11.05.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Спочатку вони проживали у належному позивачу будинку, але потім, після придбання [PERSON] домоволодіння на Петрозаводській, вони разом спільним коштом та зусиллями зробили там ремонт та переїхали жити. Весь час з моменту вселення до будинку [PERSON] та [PERSON] проживали разом, однією сім'єю, вели спільне господарство, утримували будинок у належному стані, мали спільний бюджет, сплачували комунальні послуги, проводили разом дозвілля, підтримували один одного тощо, що підтверджується актом про проживання однією сім'єю. [INFO] [PERSON] помер. Останні роки перед смертю [PERSON] тяжко хворів, не працював, знаходився на повному утриманні позивачки, яка власним коштом сплачувала усі комунальні платежі. Проте в кімнаті будинку, належній [PERSON], протягом останніх 10 років проживав квартирант - орендар [PERSON] (далекий родич [PERSON]), який вважає, що цей будинок його, оскільки в даному випадку має бути застосована норма цивільного права щодо набуття права власності за набувальною давністю. Також, всі документи про право власності на будинок знаходяться у [PERSON] та відмовляється надати позивачу. Позивач зазначає, що вона постійно проживала разом зі спадкодавцем більше п'яти років, у грудні 2016 року звернулася до державного нотаріуса першої ДДНК Білецької В.І. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус постановою від 14.12.2016 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки був пропущений строк прийняття спадщини, а також не була зареєстрована разом зі спадкодавцем на момент його смерті. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2017 року у справі № 199/1252/17 вказаний факт було встановлено, а також визнано за мною право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. А-2, загальною площею 182,4 кв.м., житловою площею 94,0 кв.м., сараю літ. Б, споруд 1-2, в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO]. Коли позивач звернулася до державного реєстратора з метою зареєструвати право власності на домоволодіння, з'ясувалися наступні факти: 1) Земельна ділянка, на якій знаходиться домоволодіння [ADDRESS], була приватизована померлим [PERSON] та належала йому на праві власності; 2) Право власності на вказану земельну ділянку наразі зареєстроване за [PERSON], рнокпп [NUMBER], якій цю ділянку продав [PERSON], який в свою чергу отримав право власності на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2016 року у справі №202/2029/16-ц, визнавши дійсним договір купівлі-продажу, укладений нібито з [PERSON] Домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. А-2, загальною площею 182,4 кв.м., житловою площею 94,0 кв.м., сараю літ. Б, споруд 1-2 також було продано [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу від 12.01.2017 року без достатніх правових підстав. Позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, де було роз'яснено, що рішення, на підставі якого зареєстроване право власності на земельну ділянку, ніколи не виносилося, під вказаним номером справи міститься зовсім інше рішення, яке не стосується земельної ділянки [PERSON]. Таким чином, реєстрація права власності на земельну ділянку, що знаходиться під домоволодінням [ADDRESS], здійснено на підставі неіснуючого рішення суду, тобто майно набуте без достатньої та належної правової підстави. Оскільки викладені вище обставини не були відомі під час розгляду справи в Амур-Нижньодніпровському суді м. Дніпропетровська, то позивач звернулася до суду з заявою про перегляд рішення від 06.04.2017 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою від 27.07.2017 року рішення від 06.04.2017 року було скасовано, справу призначено до судового розгляду. 04.05.2017 року позивач уклала договір купівлі-продажу успадкованого домоволодіння із третьою особою - [PERSON] Після того як позивач дізналася про заволодіння шахраями земельною ділянкою, вона розповіла покупцю про ці обставини і він погодився, що укладений договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним, та після винесення судом рішення необхідно буде укладати новий. Позивач в судове засідання не з'явилася, її представник надала до суду заяву про розгляд справи за ї відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнали та проти їх задоволення не заперечували. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомили. Дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2008 року, реєстровий №449, належало [PERSON]. Право власності зареєстровано у КП «ДМБТІ» 11.05.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18758905. [PERSON] помер [INFO], актовий запис №6927 від [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємці першої, другої та третьої черг відсутні, оскільки із заявами про прийняття спадщини ніхто з них не звертався, заповітів померлий також не залишав. У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса першої ДДНК Білецької В.І. із заявою про прийняття спадщини, та нотаріус постановою від 14.12.2016 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивачка пропустила строк прийняття спадщини та не була зареєстрований разом зі спадкодавцем на момент його смерті. Як встановлено в ході розгляду справи, починаючи з червня 2006 року, позивачка проживала разом з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Після придбання [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] вони спільними зусиллями та власним коштом зробили ремонт у будинку та стали проживати за вказаною адресою, вели спільне господарство, проводили разом дозвілля та мали спільний бюджет. Згідно зі ст.ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з положеннями ст.ст. 1261, 1264 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Пунктами 1,3 ч.1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових,земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно зі ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99, до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Таким чином у судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що спадкоємець [PERSON] постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини більше п'яти років та вважається таким, що прийняла спадщину, оскільки упродовж встановленого шестимісячного строку прийняття спадщини, визначеного ст.1270 ЦК України, від спадщини не відмовлялась. Враховуючи, що позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], на момент його смерті постійно проживала разом зі спадкодавцем більше п'яти років, що знайшло своє підтвердження в суді, однак постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому суд вважає встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 2006 року по [INFO], та визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння №308 по вулиці Петрозаводській у місті Дніпрі, в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO]. Право власності на земельну ділянку [ADDRESS] наразі зареєстроване за [PERSON], рнокпп [NUMBER], якій цю ділянку продав [PERSON], який в свою чергу отримав право власності на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2016 року у справі №202/2029/16-ц, визнавши дійсним договір купівлі-продажу, укладений нібито з [PERSON] Домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. А-2, загальною площею 182,4 кв.м., житловою площею 94,0 кв.м., сараю літ. Б, споруд 1-2 також було продано [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу від 12.01.2017 року без достатніх правових підстав. Позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, де було роз'яснено, що рішення, на підставі якого зареєстроване право власності на земельну ділянку, ніколи не виносилося, під вказаним номером справи міститься зовсім інше рішення, яке не стосується земельної ділянки [PERSON]. Таким чином, реєстрація права власності на земельну ділянку, що знаходиться під домоволодінням [ADDRESS], здійснено на підставі неіснуючого рішення суду, тобто майно набуте без достатньої та належної правової підстави. Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. 04.05.2017 року позивач уклала договір купівлі-продажу успадкованого домоволодіння із третьою особою - [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved