Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

У листопаді\~ 2018\~року до\~суду надійшла\~позовна заява\~позивача,\~у якій\~він просить\~судвизнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що остання більше року не проживає за вказаною адресою, не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується. Ухвалою суду від 12.12.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Від відповідача відзив на позов або письмові пояснення не надходили, відповідач в судове засідання двічі не зявився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 4\~ ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до\~ ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст.\~223 ч. 4, 280\~ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, допитавши свідків, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 16.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3246, на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.01.2004 року та Технічним паспортом на вказану квартиру. 12.12.2009 року позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою: [INFO], що підтверджується відповідною відміткою у паспорті. Крім того, за вказаною адресою, також зареєстровано місце проживання його доньки [PERSON] (раніше - [PERSON]) А.І., що також підтверджується відміткою у її паспорті. Проте, з 07.08.2015 року [PERSON], за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS], фактично не проживає, оскільки з 07.08.2015 року відповідач уклала шлюб з [PERSON] та разом з ним почала мешкати за новою адресою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] з 2015 року. Оскільки протягом більш ніж один рік відповідач не проживає у зазначеній квартирі, але самостійно не знялася з реєстраційного обліку, зазначене порушує права позивача, як власника квартири, та є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. Відповідно до \~статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено ч. 1\~ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1ст. 317 ЦК України. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч. 2\~ст. 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі\~статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1\~статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). У відповідності з приписами частини 2\~статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знялася з реєстрації місця проживання, що визначено\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача.

Outcome: approved