Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

У лютому 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в якому просив стягнути з відповідача на його користь 30000 грн. виплат, здійснених на виконання договору фінансового лізингу від 01.07.2015 № 002583. Позов обґрунтований тим, що 04.06.2015 та 01.07.2015 між сторонами було укладено договори фінансового лізингу, на виконання вимог яких позивач відповідно сплатив відповідачу 30000 грн. Позивач зазначає, що 02.09.2015 він звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору від 01.07.2015 № 002583, на яку отримав відповідь про те, що йому не будуть повернуті раніше зроблені платежі, а договори фінансового лізингу вважаються розірваними з 02.09.2015. Бажаючи повернути сплачені ним грошові кошти був змушений звернутись до суду із даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 04.06.2015 та 01.07.2015 між сторонами було укладено договори фінансового лізингу № 002570 та № 002583 відповідно. На виконання договору фінансового лізингу № 002570 позивач 04.06.2015 сплатив відповідачу 15000 грн. комісії за організацію, згідно з п. 8.2.1а ст. 8 договору. Також на виконання договору фінансового лізингу № 002583 позивач 01.07.2015 сплатив відповідачу 15000 грн. комісії за організацію, згідно з п. 8.2.1а ст. 8 договору. 02.09.2015 [PERSON] звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою № 1250 про розірвання договорів фінансового лізингу № 002570 та № 002583. Листом від 21.09.2015 № 1092 відповідач повідомив [PERSON] про те, що на підставі його заяви договори фінансового лізингу від 04.06.2015 № 002570 та від 01.07.2015 № 002583 вважаються розірваними з 02.09.2015 згідно з ст. 12 п. 12.12 Договору та п. 3 ст. 7, ст.. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг». 04.06.2015 та 01.07.2015 [PERSON] написав заяви про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договорів, отримав свої примірники договорів разом з додатками №№ 1, 2, 3. В ці ж дні позивач підписав заяви на отримання фінансового лізингу, в яких вказано марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав. Частиною 1 ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 12.12 ст. 12 договору визачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору не повертається. Враховуючи те, що договори лізингу було розірвано з ініціативи позивача до моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, то суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для повернення відповідачем суми грошових коштів сплачених за організацію договору (комісії). При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що він був змушений розірвати договори лізингу з підстав їх невиконання відповідачем в частині передачі йому предмету лізингу з огляду на таке. Відповідно до п. 1.3 договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток 3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Згідно з п. 5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. В ході судового розгляду було встановлено, що на виконання умов договорів фінансового лізингу від 04.06.2015 № 002570 та від 01.07.2015 № 002583 позивачем було сплачено комісію за організацію договорів, однак авансовий платіж та комісію за передачу предмета лізингу останнім не сплачено. Тобто позивачем не було здійснено всіх необхідних платежів для передачі йому предмету лізингу. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено обґрунтованість його позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed