Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , відповідно до якої просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 червня 2016 року у розмірі 30\~050,81 грн. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 1762 грн. 00 коп. Вимоги позовної заяви обґрунтовані наступним. 07 червня 2016 року між сторонами у справі було укладено договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, [PERSON] належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. Станом на 09 жовтня 2018 року за відповідачем по укладеному з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитному договору № б/н від 07 червня 2016 року наявна заборгованість на загальну суму 30050,81 грн., яка складається з наступного: 15512,72 грн. тіло кредиту; 4754,04 грн. нараховано відсотків за користування кредитом; 7876,87 грн. нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1407,18 грн. штраф (процентна складова). До теперішнього часу сума боргу за договором № б/н від 07 червня 2016 року відповідачем не погашена. Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Згідно Статуту від 11.06.2018 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018 року, найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 листопада 2018 року, справу передано судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 15 листопада 2018 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 01 квітня 2019 року в судовому засіданні відповідачем долучено до матеріалів цивільної справи відзив на позовну заяву Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ним дійсно була укладена угода з банком, однак це було Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Ніяких повідомлень про зміну банківської установи він не отримував. Зазначив, що фактично грошові кошти він не отримував та звернув увагу суду на те, що 03 квітня 2018 року відкрито кримінальне провадження відносно [PERSON] , [INFO] , дії якого кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України за ознаками заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) та вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України з призначенням покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік та звільнений від відбування покарання з випробуванням. Заявлений в межах кримінальної справи цивільний позов задоволено частково у розмірі 10\~387,55 грн. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року вказаний вирок скасовано та направлено на новий розгляд. 22 травня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якої [PERSON] з метою отримання банківських послуг, підписав Заяву № б/н від 07.06.2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитним коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. З приводу існування кримінальної справи та викрадення картки відповідача, позивач зазначив, що на сьогоднішній день жодну винну особу до кримінальної відповідальності не притягнуто, оскільки вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року було скасовано судом апеляційної інстанції та направлено на новий розгляд. Позивач зазначив, що на сьогоднішній день [PERSON] згідно з умовами договору та нормами діючого законодавства несе повну відповідальність за операції проведені з карткою, відповідач в свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному процесі. 19 вересня 2019 року на адресу суду надійшли пояснення відповідача [PERSON] та долучив до матеріалів справи вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2019 року, що не набрав законної сили, з урахуванням якого просив відмовити в позові. Представник позивача в судове засідання не з`явився, натомість в позовній заяві зазначив про можливість розгляду справи у його відсутність та ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Суду надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Просив врахувати вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2019 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 червня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. В своїй анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Із заяви відповідача вбачається, що він ознайомився та згоден з Умовами та правилами банківських послуг, Тарифами банку. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 07 червня 2016 року вбачається, що станом на 09 жовтня 2018 року заборгованість по ньому складає 30050,81 грн., яка складається з наступного: 15512,72 грн. тіло кредиту; 4754,04 грн. нараховано відсотків за користування кредитом; 7876,87 грн. нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1407,18 грн. штраф (процентна складова). Виниклі спірні правовідносини між сторонами у справі, регулюються наступними нормами права. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної стави (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 07 червня 2016 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), відсотки за користування кредитом, стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 червня 2016 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини договору. Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився відповідач та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про процентну ставку за кредитом, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Згідно з ч.6 ст. 81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 червня 2016 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось самим позивачем, [PERSON] добровільно надав картку в кінці липня 2017 року та відповідну інформацію по цій картці. Умовами договору № б/н від 07 червня 2016 року передбачено, що саме на [PERSON] було покладено обов`язок негайно інформувати банк та правоохоронні органи про факти втрати картки, стікеру PayPass, ПІНу, сім-карти мобільного телефону, в той час як не зважаючи на те, що зі слів відповідача його банківська картка була викрадена в липні 2017 року, до банку із заявою про блокування цієї картки він звернувся лише 15 грудня 2017 року, про що свідчить лист-повідомлення позивача (а.с.90). Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] періодично здійснював погашення суми боргу за укладеним договором № б/н від 07 червня 2016 року, тобто останній користувався кредитними грошовими коштами, що свідчить про обізнаність [PERSON] з умовами договору, у зв`язку із чим суд не може прийняти до уваги доводи відповідача з приводу не знання тарифів, умов та правил договору. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу по укладеному з позивачем договору від 07 червня 2016 року, суд не бере до уваги доводи відповідача з приводу існування вироку Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2019 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України за фактом шахрайських дій з банківською карткою відповідача та стягнуто та останнього на користь [PERSON] спричинену матеріальну шкоду у розмір 10\~387,55 грн., оскільки ухвалою Дніпровського Апеляційного суду від 02 грудня 2019 року вказаний вирок суду скасовано в частині вирішення цивільного позову та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15\~512,72 грн. Підстав для звільнення [PERSON] від сплати зазначеної суми судом не встановлено. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1762,00 грн., у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 909,50 грн. на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial