Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 28571,99 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 30.05.2017 року по час винесення рішення у справі. Свій позов мотивує тим, що вона працювала у відповідача, проте 30.05.2017 року, звільнилася з посади заступника головного бухгалтера за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. Позивач зазначає, що на день звільнення відповідачем їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 28571,99 грн.. На усні звернення до керівника та головного бухгалтера підприємства, їй було відмовлено у виплаті заробітної плати та пояснено, що підприємство простоює, рахунки заблоковані і виплачувати заробітну плату немає з чого. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, повідомлялася судом вчасно та належним чином. Направила до суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив відзив на позов, в якому просив суд розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами. Зазначив, що відповідач не заперечує проти стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 28571 грн. 91 коп. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2017 року по 20.12.2017 рік у розмірі 17076,84 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до частини 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач працювала на посаді заступника головного бухгалтера в ПАТ «Факел» та була звільнена із займаної посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с.11-15). Вказані обставини підтверджено та визнано у відзиві на позовну заяву представником відповідача, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України вони доказуванню не підлягають. За даними довідки від 11.10.2017 року за № 93, виданої Приватним підприємством «Факел», вбачається, що з січня 2017 року по травень 2017 рік, включно позивачу було нараховано 40131,25 грн., а сума до сплати складає - 28571,99 грн.. У вказаній довідці зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати становить 28571,9 грн., на момент звільнення. (а.с.4). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 18.10.2017) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача про нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні. Між тим, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До того ж, під час розгляду справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Згідно довідки відповідача № 93 від 11.10.2017 р. заборгованість перед позивачем за вказаний період складає, з врахуванням проведених обов'язкових відрахувань та обов'язкових платежів до державного бюджету по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, 28571 грн. 99 коп., а тому, оскільки у несвоєчасній виплаті грошових коштів по заробітній платі є вина відповідача, з чим його представник у відзиві на позов погодився, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пункту 20 № 13 від 24 грудня 1999 року постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно з п.32 постанови у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до ч. 3 п. 2, п. 5, 8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналізуючи вищевикладене, оскільки відповідач вимог закону при звільненні позивача не виконав, не виплативши йому своєчасно заборгованість по заробітній платі при розрахунку в повному обсязі, тому суд вважає вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні такими, що підлягають задоволенню, на підставі слідуючого розрахунку. Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що за даними відповідача середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 31.05.2017 року по 20.12.2017 року, складає 17076,84 грн., посилаючись на свій розрахунок. Як вбачається із розрахунку відповідача, останній в основі свого розрахунку бере нараховану позивачеві заробітну плату за квітень та травень. Між тим, суд не погоджується з даним розрахунком, оскільки згідно норм чинного законодавства середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, а оскільки останній місяць (травень) позивач пропрацювала не повністю, суд не може враховувати його при розрахунку. Як вбачається із наявної в матеріалах справи Довідки від 09.10.2017 року за № 89, заробітна плата позивача за останні 2 календарних місяці роботи складає 6626,33 гривні. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, у розрахунковому періоді з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2017 року - 41 робочий день, а тому середньоденна заробітна плата у вказаному періоді склала 161,62 грн. (6623,33 грн. / 41 день.). Окрім того, затримка по виплаті заробітної плати з дня звільнення по день винесення судом рішення, а саме з 30 травня 2017 року по 20 грудня 2017 рік, становить 205 днів, таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 33132 грн. 10 коп. (6623,33 грн. / 41 день = 161,62 грн. * 205 днів). Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 33132 грн. 10 коп., які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні. Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягується з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.. На підставі викладеного та,

Outcome: approved