Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

У поданій 10 вересня 2013 року позовній заяві позивач [PERSON] просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] з 2000 року по липень 2012 року, визнати житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] Рівненського району та автомобіль марки «Фольксваген ЛТ35» 2005 року випуску з державним реєстраційним номером «[NUMBER]» об'єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати за ним право власності на ? частку вказаного майна та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що з 2000 року по липень 2012 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] (мали спільний бюджет, вели спільне господарство, підтримували подружні стосунки). За час спільного проживання він з дружиною у 2010 році за спільні кошти для потреб їхньої сім'ї придбали житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] та автомобіль марки «Фольксваген ЛТ35», тому є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, частки співвласників у якій є рівними. Позивачем заявлялися клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, витребування у відповідача правовстановлюючих документів та технічної документації на спірне майно, виклик свідків та забезпечення позову. Ухвалою Здолбунівського районного суду від 25 вересня 2013 року та від 11 лютого 2014 року повторно з метою забезпечення позову накладено арешт на спірний житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] Рівненського району та автомобіль марки «Фольксваген ЛТ35» 2005 року випуску з державним реєстраційним номером «[NUMBER]». 11 лютого 2014 року у порядку ст.31 ЦПК України [PERSON] збільшив позовні вимоги вимогою про стягнення з відповідача вартості ? частки спірного майна /а.с.73 т.1/. 13 березня 2014 року у порядку ст.31 ЦПК України [PERSON] збільшив позовні вимоги вимогою про визнання об'єкта спільною сумісною власністю сторін та стягнення з [PERSON] на його користь вартість ? частки будівлі ковбасного цеху по [ADDRESS] та обладнання для його функціонування за переліком, доповненим заявою від 05 травня 2014 року, на загальну суму 468000 доларів США /а.с.102, 148-149 т.1/. Ухвалою Здолбунівського районного суду від 13 березня 2014 року з метою забезпечення позову накладено арешт на спірну будівлю ковбасного цеху по [ADDRESS], скасовану ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2014 року у частині заборони [PERSON] вчинення будь-яких дій з використання вказаного майна, здійснення підприємницької діяльності та проведення опису. 18 червня 2014 року у порядку ст.31 ЦПК України [PERSON] збільшив позовні вимоги вимогами про визнання удаваними договір дарування ковбасного цеху від 08 травня 2008 року та договір дарування квартири по [ADDRESS] від 02 грудня 2011 року , визнання ковбасного цеху з обладнанням та чотирьох транспортних засобів за переліком об'єктами спільної сумісної власності та стягнення на його користь вартість 1/3 частки цього майна в сумі 6204000 грн. /а.с.102 т.1/, які ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 жовтня 2014 року, повернуті позивачу. Ухвалою суду від 02 вересня 2014 року за заявою [PERSON] від 19 серпня 2014 року його позовні вимоги про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності чоловіка і жінки, які не перебувають у шлюбі, визнання права власності на ? частку спірного майна виділено в окреме провадження та надалі ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року передано на розгляд до Рівненського районного суду Рівненської області, а потім до Гощанського районного суду Рівненської області, ухвалою якого від 05 травня 2015 року позовну заяву залишено без розгляду. У решті вимог у частині встановлення факту спільного проживання позов [PERSON] задоволено рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року, які ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 28 травня 2015 року у порядку ст.31 ЦПК України [PERSON] збільшив свої позовні вимоги вимогами про визнання земельної ділянки по [ADDRESS], розташованого на ній житлового будинку з надвірними будівлями та автомобіля марки «Фольксваген ЛТ35» 2005 року випуску з державним реєстраційним номером «[NUMBER]» об'єктом права спільної сумісної власності сторін та визнання за ним права власності на ? частку вказаного майна. 13 листопада 2015 року у порядку ст.31 ЦПК України [PERSON] збільшив позовні вимоги вимогою про визнання приміщень ковбасного цеху по [ADDRESS], трьох термокамер, два кутери, два шприци, льодогенератор, дві м'ясорубки, мішалку м'яса, мийку, вакуумну машину, два компресори, міксер для перемішування м'яса, кондиціонер, трансформатор та обладнання готової продукції об'єктом спільної сумісної власності сторін, визнання за ним права власності на ? частину вказаного майна /а.с.85-88 т.2/. Ухвалою суду від 08 лютого 2016 року за заявою позивача до справи залучено [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог та витребувані документи. Ухвалою суду від 13 травня 2016 року по справі призначено за заявою позивача судову будівельно-технічну експертизу з метою визначення вартості будівлі ковбасного цеху та відповідності розташувань його приміщень плану будівлі, яка повернута без виконання через незабезпечення сторонами у справі доступу до спірних приміщень. Ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року провадження у справі відновлено. 06 березня 2017 року у порядку ст.31 ЦПК України [PERSON] збільшив позовні вимоги вимогами визнання недійними договору дарування приміщень ковбасного цеху по [ADDRESS] від 13 жовтня 2016 року та житлового будинку по [ADDRESS] від 09 грудня 2013 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів, а подані ним заяви про огляд приміщення будівлі ковбасного цеху за місцем його знаходження та проведення будівельно-технічної експертизи з указаних експертом причин просив залишити без розгляду. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з'явився, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, фактичні шлюбні відносини не породжували будь-яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя. Сімейний кодекс України в редакції Закону України від 10 січня 2002 року набув чинності лише 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року не розповсюджуються. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України, що прямо передбачено пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Таким чином, ст.74 СК України набрала чинності з 01 січня 2004 року, регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі та не має зворотної дії у часі. З огляду на викладене факт проживання сторін однією сім'єю без перебування у шлюбі, можливо встановлювати тільки з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Факт перебування [PERSON] з [PERSON] у період з 01 січня 2004 року по липень 2012 року у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу підтверджується оглянутими судом фотокартками про святкування родинних подій та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо ведення спільного господарства та наявності єдиного сімейного бюджету. А відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У період проживання однією сім'єю сторони придбали за спільні кошти житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] та автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT35», 2005 року випуску, реєстраційний номер «[NUMBER]». Указані обставини підтверджуються договором дарування від 09 грудня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. та зареєстрованого в реєстрі за №3189, за яким останній набув у власність розташований на земельній ділянці площею 0,104га житловий будинок [ADDRESS] Рівненського району Рівненської області загальною площею 308,1 м2 вартістю 880645 грн., що належав дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2010 року. Згідно інформації відділу ДАІ УМВС України в Рівненській області за відповідачем [PERSON] 11 лютого 2011 року був зареєстрований придбаний у торгівельній організації автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT35» 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер «[NUMBER]», який на даний час перереєстрований на іншу особу Відповідно до положень ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для встановлення відповідно до ст.315 ЦПК України факту проживання сторін однією сім'єю та часткове задоволення похідних вимог про визнання об'єктом права спільної сумісної власностіпридбаної під час спільного проживання земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] та автомобіля марки «VOLKSWAGEN LT35», а також визнання права власності на ? частку вказаного майна без поділу майна у натурі за відсутності такої вимоги позивача. 09 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування,посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. та зареєстрований у реєстрі за №3189, житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] Рівненського району Рівненської області загальною площею 308,1 м2 вартістю 880645 грн. А відповідно до ч.1 ст.67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Зміст правочину згідно ч.1 ст.203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим правовим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. А тому похідна вимога позивача у частині визнання недійсним указаного договору дарування від 09 грудня 2013 року з огляду на відсутність підстав застосування позовної давності підлягає задоволенню. Відповідно до укладеного 08 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Гощанського районного нотаріального округу Рівненської області та зареєстрованому в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації 13 травня 2008 року за реєстром №1175, будівля ковбасного цеху загальною площею 892,9 м2 по [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності. Указаний договір дарування в установленому законом порядку недійсним не визнаний та вимоги позивача про визнання цього правочину недійсним не заявлялися. А відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 30 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01 липня 2009 року за №981, за яким остання набула у власність будівлю ковбасного цеху по [ADDRESS] загальною площею 892,9 м2 вартістю 64900 грн. за висновком Рівненського ОБТІ від 26 червня 2009 року /а.с.135-137 т.1/. Указані відомості про власника та підстави набуття власності підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09 грудня 2016 року. Доказів визнання указаного договору незаконним позивачем також не надано. А відповідно до положень ч.1 ст.57 СК України майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Таким чином вимоги позивача про визнання права власності на приміщення ковбасного цеху з обладнанням по [ADDRESS] та визнання укладеного 16 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON]договору даруваннябудівлі ковбасного цеху загальною площею 892,9 м2 вартістю 885525 грн. за висновком Рівненського ОБТІ від 26 червня 2009 року недійсним є недоведеними та задоволенню не підлягають. При постановленні рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі (229,40 +700+640) 1569 грн. 40 коп. понесених ним судових витрат та у дохід держави (3654/2 - 456,40) 1370 грн. 60 коп. недоплаченого судового збору. Згідно ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду(ч.10 ст.158 ЦПК України). На підставі наведеного та

Outcome: approved