Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилалась на те, що з січня 2003 року по липень 2011 року проживала з [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, була пов'язана спільним побутом, разом відпочивали на території України та за кордоном. [INFO] у них народилась донька - [PERSON] - [PERSON]. Під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ними було набуто у власність нерухоме майно: офіс (вбудоване приміщення № 9), за адресою: [ADDRESS], який був переобладнаним із квартири, належної до житлового фонду, а також квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; складські приміщення по [ADDRESS]; незавершений будівництвом будинок по [ADDRESS]; земельну ділянку по [ADDRESS]. Позивач вважає, що зазначені об'єкти належать їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Однак, як стало відомо позивачу, відповідач без її згоди надав вищевказані об'єкти для виконання іпотечних зобов'язань та уклав ряд іпотечних договорів: іпотечний договір № 07-73/07 від 21.02.2007 року (зі змінами згідно додаткових договорів від 12.06.2008 року, від 27.11.2009 року), іпотечний договір № 07-74/07 від 21.02.2007 року (зі змінами згідно додаткових договорів від 12.06.2008 року, від 27.11.2009 року), іпотечний договір № 07-75/07 від 21.02.2007 року (зі змінами згідно додаткових договорів від 12.06.2008 року, від 27.11.2009 року), іпотечний договір № 07-933/07 від 30.11.2007 року (зі змінами згідно додаткового договору від 27.11.2009 року), іпотечний договір № 07-935/07 від 30.11.2007 року (зі змінами згідно додаткового договору від 27.11.2009 року), іпотечний договір № 07-936/07 від 30.11.2007 року (зі змінами згідно додаткового договору від 27.11.2009 року), таким чином порушивши вимоги чинного законодавства. У зв'язку з тим, що вона не давала згоди на передачу майна в іпотеку, просила вказані договори визнати недійсними (том 1, а.с. 3-6, 92-98). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2012 року позов [PERSON] задоволено частково: встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з січня 2003 року по липень 2011 року. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної власності на нерухомі об'єкти - квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS], незавершений будівництвом будинок, загальною площею 302 кв. м (готовністю 76%) з господарськими спорудами, розташований по [ADDRESS], земельну ділянку кадастровий номер 1221455400-02-008-0156, розташовану по [ADDRESS], офіс (вбудоване приміщення № 9) по [ADDRESS]. Проведено поділ спільного майна [PERSON] та [PERSON], визначивши, що ідеальна частка кожного із них у спільному майні складає 1/2, залишено у спільній частковій власності об'єкти нерухомості - квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS] незавершений будівництвом будинок, загальною площею 302 кв. м (готовністю 76%) з господарськими спорудами по [ADDRESS], земельну ділянку кадастровий номер 1221455400-02-008-0156, розташовану по [ADDRESS], офіс (вбудоване приміщення № 9), розташоване по [ADDRESS]. Визнано недійсними іпотечні договори: іпотечний договір № 07-74/07 від 21 лютого 2007 року, укладений між АКБ «Форум» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], додатковий договір до іпотечного договору № 07-74/07 від 21 лютого 2007 року, який укладено 12 червня 2008 року, додатковий договір до іпотечного договору № 07-74/07 від 21 лютого 2007 року, який укладено 27 листопада 2009 року; іпотечний договір № 07-73/07 від 21 лютого 2007 року, укладений між АКБ «Форум» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], додатковий договір до іпотечного договору № 07-73/07 від 21 лютого 2007 року, який укладено 12 червня 2008 року, додатковий договір до іпотечного договору № 07-73/07 від 21 лютого 2007 року, який укладено 27 листопада 2009 року; іпотечний договір № 07-935/07 від 30 листопада 2007 року, укладений між АКБ «Форум» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], додатковий договір до іпотечного договору № 07-935/07 від 30 листопада 2007 року, який укладено 27 листопада 2009 року; іпотечний договір № 07-936/07 від 30 листопада 2008 року, укладений між АКБ «Форум» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], додатковий договір до іпотечного договору № 07-936/07 від 30 листопада 2008 року, який укладено 27 листопада 2009 року. Стягнуто з [PERSON] судові витрати у розмірі 3 219,00 грн. на користь [PERSON]. В іншій частині позовних вимог - відмовлено (том 1, а.с.192-197). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалення нового рішення про задоволення позову у цій частині (том 1, а.с. 220-224). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі (том 1, а.с. 213-214). В апеляційній скарзі ПАТ Банк «Форум», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову (том 1, а.с. 202-205). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги [PERSON] і ПАТ Банк «Форум» підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга [PERSON] задоволенню не підлягає. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року [PERSON] визнано батьком [PERSON] - [PERSON], [INFO]; зобов'язано Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження № 902, зробленого 15 липня 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, на дитину [PERSON] - [PERSON] [INFO], записавши її батьком громадянина України [PERSON], [INFO]; прізвище дитини залишено без змін - «[PERSON]». Цим рішенням встановлено, що з січня 2003 року по липень 2011 року [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2014 року у прийнятті касаційної скарги ПАТ Банк «Форум» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року - відмовлено (том 2, а.с.8, 24-25, 51). Задовольняючи позовні вимоги у частині встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з січня 2003 року по липень 2011 року, у частині визнання права спільної власності на нерухомі об'єкти - квартири [ADDRESS], незавершений будівництвом будинок, загальною площею 302 кв. м (готовністю 76%) з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер 1221455400-02-008-0156 по [ADDRESS], офіс (вбудоване приміщення № 9). розташоване по [ADDRESS], та визнання за [PERSON] права власності на ? частину вказаного майна, суд першої інстанції виходив із того, що вказані об'єкти придбані на ім'я відповідача під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував те, що відповідач визнав факт спільного проживання з позивачем однією сім'єю; народження спільної дитини [PERSON] - [PERSON], [INFO], письмові докази та пояснення свідків, і дійшов правильного висновку про те, що сторони спільно проживали однією сім'єю з січня 2003 року по липень 2011 року. Це ж встановлено і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року, яке набрало чинності, тому суд правильно визнав майно, придбане у цей період, спільною сумісною власністю і визнав за позивачкою право власності на 1/2 частину. Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано доказів спільного проживання з [PERSON] та участі у придбанні спільного майна, - спростовуються матеріалами справи, а посилання на те, що вказане нерухоме майно придбано за рахунок кредитних коштів і передано відповідачем в іпотеку, - не являється підставою для скасування рішення суду у цій частині з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Положення договору іпотеки про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися квартирою без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним. За таких обставин визнанням за позивачем права власності на частку нерухомого майна не порушує право банка щодо предмета іпотеки, оскільки поділ спільного майна подружжя не порушує право банка та не може впливати на зміну умов договору іпотеки, а посилання банку на наявність заборгованості за кредитними договорами, - не має правового значення для вирішення спору. Доводи банку щодо пропуску позивачем строку позовної давності не основані на законі, оскільки спільне проживання і ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] припинилось у липні 2011 року, а до суду позивач звернулась у лютому 2014 року. Посилання [PERSON] в апеляційній скарзі на те, що неможливо одночасно встановити факт спільного проживання і визнати право власності на ? часту майна за позивачем, - не можна прийняти до уваги, оскільки такі доводи не основані на законі, як і посилання на те, шлюб між ним та [PERSON] не був зареєстрований. Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін у частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з січня 2003 року по липень 2011 року, у частині визнання права спільної власності на нерухомі об'єкти - квартири [ADDRESS], незавершений будівництвом будинок, загальною площею 302 кв. м (готовністю 76%) з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер 1221455400-02-008-0156 по [ADDRESS], офіс (вбудоване приміщення № 9). розташоване по [ADDRESS], та визнання за [PERSON] права власності на ? частину вказаного майна, судом правильно встановлені обставини справи, порушень норм матеріального чи процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду у цій частині слід залишити без змін. У той же час висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання квартири [ADDRESS] спільною власністю [PERSON] і [PERSON] та визнання за позивачем права власності на ? частину вказаної квартири зроблені з порушенням норм матеріального права, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню). Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, суд 1 інстанції посилався на ст. 74 СК України і виходив із того, що на момент придбання вказаної квартири - 28 листопада 2003 року Сімейний Кодекс не діяв, тому підстави для задоволення вказаних позовних вимог відсутні. Однак, у 2003 році діяв Закон України «Про власність», ст. 17 якого встановлює, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Виходячи із доведеності проживання [PERSON] і [PERSON] на момент придбання вказаної квартири однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення і рішення суду у частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними іпотечних договорів та додаткових договорів до іпотечного договору, оскільки висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права: не застосовано закон, який підлягав застосуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Із матеріалів справи вбачається, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, і належніcть [PERSON] майна на праві спільної сумісної власності встановлено тільки рішенням суду від 18 вересня 2012 року. Тобто на момент вчинення оспорюваних договорів іпотеки єдиним власником нерухомого майна був [PERSON], тому відсутні передбачені законом підстави для визнання іпотечних договорів недійсними. Стаття 23 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними іпотечних договорів та додаткових договорів до іпотечного договору слід відмовити. У той же час рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання складських приміщень по [ADDRESS] спільною власністю позивача і [PERSON] та визнання за позивачем права власності на ? частину вказаних приміщень, відповідає вимогам закону, оскільки відповідно до ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно фізичної особи-підприємця не являється спільним майном подружжя. Відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Із матеріалів справи вбачається, що складські приміщення по [ADDRESS] належать суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі-підприємцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 9 грудня 2004 року (том 1, а.с.14). Тому суд 1 інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість задоволення позовних вимог у цій частині, а посилання [PERSON] в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не надано доказів, що майно придбано за кошти, одержані від підприємницької діяльності - не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно із ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України саме позивач зобов'язаний був довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: partial