Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою до Житлово - комунального підприємства «Поліське» Бучанської міської ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, в якій просив стягнути з Житлово - комунального підприємства «Поліське» Бучанської міської ради на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 578, 97 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до 25.07.2019 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Житлово - комунальним підприємством «Поліське» Бучанської міської ради, під час яких відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата [PERSON] у розмірі 17 578, 97 грн. за період з квітня 2019 року по липень 2019 року включно. 25.07.2019 року [PERSON] було звільнено за ст. 38 КЗпП України згідно наказу від 25.07.2019 року № 20-к. Оскільки, при звільненні позивача до Житлово - комунальне підприємство «Поліське» Бучанської міської ради письмово не повідомив [PERSON] про нараховану, але не виплачену заробітну плату та не здійснив в день звільнення позивача розрахунку заборгованості по заробітній платі, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх трудових прав. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.11.2019 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлено, що до 25 липня 2019 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Житлово - комунальним підприємством «Поліське» Бучанської міської ради та займав посаду механіка вказаного підприємства. Наказом Житлово - комунального підприємства «Поліське» Бучанської міської ради № 20-К від 25.07.2019 року [PERSON] був звільнений з 25.07.2019 року згідно зі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу, яка міститься в матеріалах цивільної справи. З довідки від 17.09.2019 року № 2757, яка видана Житлово - комунальним підприємством «Поліське» Бучанської міської ради вбачається, що відповідач - Житлово - комунальне підприємство «Поліське» Бучанської міської ради нарахувало, але не виплатило [PERSON] за період з 01 квітеня 2019 року по 25 липня 2019 року заробітну плату у розмірі 17 578, 97 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до статті 115 Кодексу Законів про працю України, статті 24 Закону України « Про оплату праці » заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом ), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа « Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а [PERSON] перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем до 25 липня 2019 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.04.2019 року по 25.07.2019 рік, а тому майнові вимоги [PERSON] щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідно до частини 6 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України , якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, [PERSON] під час звернення до суду з вказаним позовом був звільнений від сплати судового збору на підставі п. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір у розмірі підлягає стягненню з відповідача у розмірі 2 102 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Outcome: approved