Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Укрелітагро» (далі - ТОВ «Компанія «Укрелітагро») про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсним. 25 березня 2021 року [PERSON] у порядку ст. 49 ЦПК України уточнив свої позовні вимоги та просив зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права оренди на неї. [PERSON] зазначає, що він являється власником земельної ділянки з кадастровим номером 6822183900:04:015:0663 площею 1,8125 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михнівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, яку у 2008 році було передано в оренду для відповідача строком на десять років. Проте при перевірці даних щодо реєстрації речових прав на право оренди земельної ділянки дізнався, що договір оренди земельної ділянки закінчується 25.09.2030 у зв`язку з нібито укладеним 25.09.2017 додаткової угоди до договору оренди від 04.02.2008. Згідно наявних відомостей слідує, що на підставі названої додаткової угоди до договору оренди 19.01.2018 державним реєстратором Лозіцькою Т. В. зареєстровано право оренди за ТОВ «Компанія «Укрелітагро» на належну йому вище земельну ділянку з строком дії до 25.09.2030. Разом з тим позивач стверджує, що не підписував додаткову угоду до договору оренди землі та не уповноважував сторонніх осіб на такі дії, внаслідок чого оспорюваний правочин вчинений поза його волею та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України. За таких обставин [PERSON] просить суд зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку. Ухвалою судді від 22 листопада 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 19 грудня 2019 року та 13 січня 2020 року витребувалися докази по даній справі. 13 січня 2020 року за ухвалою суду призначено по даній справі судову почеркознавчу експертизу. 13 травня 2020 року за ухвалою суду зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року провадження у даній справі поновлено для розгляду клопотання судового експерта про оплату вартості проведення означеної експертизи. Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року зупинено провадження у даній справі на час проведення судової почеркознавчої експертизи. 16 березня 2021 року провадження у справі поновлено у зв`язку із проведенням та надходженням судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог та запропоновано учасникам справи подати відзив, відповідь на відзив та заперечення. 15 червня 2021 року за ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Карун В. П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Лозюк С. Ф. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що сторони фактично виконували зобов`язання за договором оренди, зокрема ТОВ «Компанія «Укрелітагро» користувалося земельною ділянкою, а [PERSON] отримував орендну плату. На думку відповідача, [PERSON] отриманням орендної плати фактично визнав та схвалив наявність договірних правовідносин сторін на умовах оспорюваного договору, будь-яких заперечень з приводу укладення чи виконання умов договору не заявляв. Крім того, з посиланням на практику Верховного Суду вважає що позивач обрав невірний спосіб захисту, а тому просив відмовити у задоволенні даного позову. Заслухавши пояснення представників позивача, та відповідача, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р 1 № 819911 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,8125 га, кадастровий номер 6822183900:04:015:0663, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Михнівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Вказані відомості відображені в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 187873363 від 07.11.2019. За договором оренди землі, укладеними між [PERSON] і ТОВ «Компанія «Укрелітагро» № 140-346 від 04 лютого 2008 року, відповідач є користувачем цієї земельної ділянки зі строком десять років. Право оренди зареєстровано відповідно 01 квітня 2010 року. У відповідності до додаткової угоди до договору оренди землі від 25.09.2017, строк дії договору оренди визначено до 25 вересня 2030 року. Речове право оренди зареєстровано відповідно 19 січня 2018 року. Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 187873363 від 07.11.2019, договором оренди землі, актом приймання-передачі земельної ділянки в оренду, актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), кадастровим планом від 04.02.2008, додатковою угодою до договору оренди землі, актом приймання-передачі земельної ділянки від 25.09.2017. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Із положень ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України слідує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ст. 3 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Частиною 1 статті 13 Закону №161-ХІV встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 14 Закону №161-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. В силу ч. 1 ст. 15 Закону №161-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Із положень ч. 1 ст. 391 ЦК України слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Право на звернення осіб до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів урегульовано ст. 4 ЦПК України. Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнути внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами. Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін. Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасників. Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України. Такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, в порядку реституції. Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору. Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію. За змістом норм Закону №161-ХІV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Недотримання письмової форми договору оренди землі свідчить про те, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Цей договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а зазначені в ньому умови не є такими, що регулюють договірні відносини. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Закон визначає право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Таке право власника забезпечується за допомогою негаторного позову. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. В справах, у яких позивачі звертаються до суду з вимогами про визнання договорів оренди недійсними, посилаючись на те, що вони не підписували ці договори та не погоджували їх умови, наразі, відповідачі фактично користуються належними їм земельними ділянками та відмовляються повернути їх власникам, ефективним способом захисту права, яке позивачі як власники земельних ділянок, вважають порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їм майном, зокрема шляхом заявлення вимоги (негаторного позову) про повернення таких земельних ділянок. Оскільки позивачі не підписували договори оренди землі, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі договори є неукладеними, тобто такими, що не відбулися, а, наведені в них умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочини, які не вчинено (договори, які не укладені), не можуть бути визнані недійними. Наслідки недійсності правочину (реституція) не застосовуються до правочинів, які не вчинено. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року (справа №145/2047/16-ц, провадження №14-499цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Та на яку поміж того посилається представник відповідача у своїх поясненнях. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказував, що він не підписував додаткову угоду до договору оренди землі та не уповноважував сторонніх осіб на такі дії, а відповідач неправомірно користується належною йому на праві власності земельною ділянкою та відмовляється повернути її власнику. Відповідно до висновку призначеної у справі судової почеркознавчої експертизи №3418/3419/20-26 від 02 березня 2021 року підписи в укладеному між [PERSON] і ТОВ «Компанія «Укрелітагро» додаткової угоди до договору оренди землі від 25 вересня 2017 року від імені [PERSON] в графах « [PERSON] » розділів «реквізити та підписи сторін» виконанні не [PERSON] , а іншою особою. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності на майно ТОВ «Компанія «Укрелітагро» має повернути позивачу земельну ділянку. Що стосується аргументів представника відповідача про наявність підстав для відмови в позові з підстав неефективного способу захисту, на думку суду вони не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Слід звернути увагу на те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями всупереч вимогам ЗК України та ЦК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Не підписання позивачем оспорюваного правочину вказує на неможливість виникнення права відповідачем користуватися земельною ділянкою, яка належить на праві власності позивачу. Отже, у такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Стосовно заперечень відповідача по вимозі позивача про скасування державної реєстрації права оренди ТОВ«Компанія «Укрелітагро» та припинення даного права суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на час уточнення позивачем своїх позовних вимог, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, вимога позивача про скасування державної реєстрації права оренди ТОВ«Компанія «Укрелітагро» на земельну ділянку кадастровий номер 6822183900:04:015:0663 площею 1,8125 га, зареєстроване державним реєстратором Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області Лозіцькою Тетяною Володимирівною, індексний номер рішення 39273654 від 19.01.2018 та припинення права оренди за ТОВ«Компанія «Укрелітагро» на вказану земельну ділянку, суд розцінює як належний спосіб захисту своїх порушених прав та відповідає вимогам чинного законодавства на день постановлення рішення суду. Одночасно суд розцінює вимогу про припинення права оренди за ТОВ«Компанія «Укрелітагро», як похідною вимогою від скасування державної реєстрації права оренди ТОВ«Компанія «Укрелітагро» як визначено у ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на викладене судом не беруться до уваги посилання відповідача на практику Верховного Суду при постановленні ними своїх рішень, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 688/2908/16-ц від 29.09.2020, оскільки оцінка Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зі змінами, які набрали чинності 16.01.2020 - не надавалась. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати: 1) понесені [PERSON] у зв`язку із сплатою ним судового збору в сумі 1676 грн. 40 коп. за дві позовні вимоги (768,40+908,00); 2) пов`язані із проведенням судової почеркознавчої експертизи в сумі 4249 грн. 44 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved