Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У поданому від імені [PERSON] позові представник позивача [PERSON] посилається на те, що у 1987 році на земельній ділянці Сокирянської міської ради, що знаходиться на межі будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] спільно із покійним чоловіком відповідачки - [PERSON] викопали криницю для спільного користування. Із розглядом в Сокирянському районному суді справи №2-722/2003 між сторонами почалися неприязні відносини, які продовжуються по цей час. З 07.03.2006 року Сокирянська міська рада своїм рішенням №216/35-06 залишила в загальному користуванні земельну ділянку площею 7 кв.м, на яких була збудована криниця, якою користувалися жителі прилеглих будинків. Починаючи з 21.06.2014 року відповідачі відтягли криничне цебрино на декілька метрів в сторону, а саму криницю накрили шиферною плитою та засипали землею, після чого прохід до криниці загородили парканом, який облили бетоном. Тобто, відповідачі унеможливили доступ позивача до спільної криниці. Посилаючись на вимоги ст.83 ч.2, ч.3 п.б)., 116 ЗК України, вважає що криниця фактично є самочинним будівництвом, адже право власності сторін на неї не визначено, правовстановлюючі документи не виготовлені. Виходячи із вищезазначеного, оскільки відсутні норми права, які б регулювали виниклі між сторонами правовідносини, вважає що суду необхідно застосувати аналогію права, виходячи із загальних засад і змісту законодавства, на основі принципів справедливості, добросовісності та розумності (ч.2 ст.8 ЦК України), гуманізму, юридитчної рівності, відповідальності «за провину» (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Винними діями відповідачів також йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в позбавленні можливості забезпечити належні умови для свого життя, оскільки воду приходиться брати на значній віддаленості від будинку проживання, порушенні нормального ритму життя, вимушеному докладанні зайвих зусиль для вирішення щоденних життєвих потреб. В уточнених позовних вимогам просить суд: зобов'язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні криницею, яка розташована на земельній ділянці загального користування площею 7 кв.м Сокирянської міської ради Чернівецької області між будинками по [ADDRESS] та [ADDRESS], шляхом демонтажу встановленої огорожі - металевого паркану; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 25000 грн.; стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати в сумі 250 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та доповнили, що нормативні акти, які б регулювали правовідносини, що виникли між сторонами, відсутні, однак при вирішенні спору слід посилатися на вимоги ст.ст.3 ч.1 п.6, 8 ЦК України, загальні засади цивільного законодавства та моральні засади суспільства, як добросовісність і розумність людського існування. Доповнили, що криницю на земельній ділянці загального користування міської ради [PERSON] та покійний [PERSON] побудували спільно для того, щоб користуватися нею і позивач користувався нею для забезпечення водою свого господарства з 1987 року і до моменту її загородження відповідачем. Криниця складалася з 16 кілець, а зверху стояли цебрино, корба та відро. Спір щодо криниці між сторонами існує з 1996-1998 року. З даної криниці [PERSON] провів до свого будинку водопровід, інші комунікації. Збудувавши огорожу, позивач унеможливила користування криницею позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з наступних підстав: вона вважає, що криниця була викопана самостійно її покійним чоловіком та на належній йому земельній ділянці. Рішення міської ради про відмову в передачі земельної ділянки, на якій розташована криниця, у її власність, а також залишення її в загальному користуванні, вона не визнає. Постанови державного інспектора сільського господарства про накладення на неї адміністративних стягнень вона не оскаржувала, оскільки не бажала. Визнала, що дійсно вона особисто побудувала огорожу, якою загородила криницю, однак стверджує, що криниця до того часу сама розсунулася. Представник третьої особи Телешман І.В. не висловив заперечень щодо позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві та вважає, що позов в частині усунення позивачу перешкод в користуванні криницею підлягає до задоволення. Доповнив, що за зверненням [PERSON] комісією міської ради здійснено виїзд на місце та встановлено факт самочинного встановлення [PERSON] огорожі та огородження криниці загального користування, про що складено відповідного акта. Підтвердив, що земельна ділянка площею 7 кв.м, на яких розташована криниця, [PERSON] чи її покійному чоловікові ніколи не виділялася і в позові відповідача про скасування рішення сесії міської ради з приводу даного питання, відмовлено. Земельна ділянка, на якій розташована криниця, рішенням сесії міської ради віднесена до числа земель загального корипстування. Криниця побудована в 1987 році, була порівняно новою, станом на 2014 рік використовувалася членами територіальної громади за призначенням і не могла сама розсипатися та не розсипалася, а її закрила [PERSON], демонтувавши криничне цебрино. Факт самостійного розрушення криниці заперечив. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 1987 році сім'ї [PERSON] та [PERSON] та з допомогою їхніх батьків побудували криницю на межі їхніх господарств, на земельній ділянці, що не була огорожена. Пізніше між [PERSON] та сусідами [PERSON], які користувалися криницею, виник конфлікт та [PERSON] загородили дану криницю від [PERSON]. Оскільки [PERSON] були проти таких дій, виник конфлікт між [PERSON] та [PERSON]. Після цього, [PERSON] викопали у дворі свою криницю. Пізніше, [PERSON] за допомогою своїх синів обгородила криницю і приєднала її до своєї земельної ділянки. В даний час криниця обгорожена, що унеможливлює користування нею її сім'ї. Від старості криниця не могла розсипатися, бо на момент побудови відповідачем огорожі перебувала в хорошому стані. В судовому засіданні свідок [PERSON] дав аналогічні показання. Доповнив, що був свідком того, як напочатку літа 2014 року сини відповідача [PERSON] та [PERSON] будували огорожу, якою загородили криницю, знісши свою стару огорожу. Обгородивши криницю, останні перекрили доступ до неї [PERSON], внаслідок чого вони вимушені брати воду для обслуговування себе та домоволодіння, де прийдеться. Це складає великі незручності. Раніше його батьком до криниці були прокладені комунікації: в криниці знаходився насос та протягнутий шланг до будинку. Після обгородження криниці [PERSON] повернути їм насос. Заслухавши сторін, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав: Між сторонами по справі: жителями [ADDRESS] сім'єю [PERSON] та жителями [ADDRESS] сім'єю [PERSON] тривалий час існує спір щодо користування земельною ділянкою площею 7 кв. м, розташованою на території Сокирянської міської ради, на якій сторони спільними зусиллями та за спільні кошти збудували криницю. Згідно винесеного на момент існування криниці рішення сесії Сокирянської міської ради №216/35-06 від 07.03.2006 року (а.с.13): 1. Залишено у загальному користуванні земельну ділянку площею 7 м кв., на якій збудована криниця (між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS]) і якою користуються мешканці прилеглих будинків. 2. Сокирянському відділенню ДНВП «Чернівецький геоінфоцентр» для завершення робіт щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку громадянину [PERSON], [ADDRESS] керуватися рішенням Сокирянської міської ради №103/29-05 від 30.09.2005 року «Про розгляд заяв громадян міста», де затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки в існуючих межах, загальною площею 0,0859 га, без врахування 7 м кв., на яких розміщена криниця. 3. Громадянам [PERSON] та [PERSON] майново-правові питання рекомендовано вирішувати в судовому порядку. 4. Вимоги гр.[PERSON] щодо включення 7 м кв., на яких розміщена криниця, залишено без задоволення. Ухвалою Сокирянського районного суду від 25.04.2013 року у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом [PERSON] до Сокирянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення сесії Сокирянської міської ради №216/35-06 від 07.03.2006 року «Про розгляд клопотання Сокирянського відділення ДНВП «Чернівецький геоінфоцентр», яким було залишено у загальному користуванні земельну ділянку площею 7 км. м, відмовлено. Дана ухвала вступила в законну силу (а.с.120). Крім того, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 року залишено в силі постанову Сокирянського районного суду від 18.09.2013 року, якою в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Сокирянської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії, зокрема про зобов»язання судом Сокирянської міської ради винести рішення про передачу їй у власність земельної ділянки з урахуванням земельної ділянки, на якій розташована криниця, відмовлено (а.с.10-11,143). Актом обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] від 24.06.2014 року, складеним спеціалістами Сокирянської міської ради, підтверджено що [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], самовільно зайняла земельну ділянку загального користування площею 7,0 кв.м та облаштувала металеву огорожу, чим обмежила доступ до криниці загального користування. Даним актом зобов'язано [PERSON] здійснити демонтаж огорожі для вільного доступу мешканців вулиці до колодязя загального користування та повернути самовільно захоплену земельну ділянку комунальної власності площею 7 кв.м. (а.с.14). Постановами державних інспекторів Держсільгоспінспекції в Чернівецькій області від №184 від 07.10.2014 року та №167 від 04.08.2014 року за невиконання припису посадової особи щодо звільнення самовільно захопленої земельної ділянки, а також порушення земельного законодавства, пов'язаного із самовільним зайняттям земельної ділянки, шляхом встановлення металевої та бетонної огорожі, зокрема вимог ст.ст. 125, 126, п. «б» ст.211 ЗК України, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст.188-5, 53-1 КУпАП. Дані постанови відповідачем не оскаржені, тому вступили в законну силу (а.с.121, 122, 123). Таким чином, вищезазначеними дослідженими судом доказами підтверджується, що відповідач [PERSON], як власник частки житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], самовільно захопила належну Сокирянській міській раді та віднесену до земель загального користування земельну ділянку площею 7 кв.м, на якій була розташована побудована спільно сторонами криниця, та знищила наземну частину споруди криниці, засипавши її землею, брудом та обмеживши можливість користуватися нею [PERSON], як члена територіальної громади м.Сокиряни. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає у своєму будинку, розташованому по [ADDRESS]. Ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.19987 року №280/97-ВР (надалі - Закон) передбачено, що територіальна громада - жителі, об»єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об»єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Ч.1 ст.6 Закону передбачено, що первинним суб»єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно ч.2 ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами на яких розташовані об»єкти комунальної власності. Відповідач не довела в судовому засіданні належними та допустимими доказами факт належності їй на праві приватної власності земельної ділянки, на якій розташована спірна криниця. Більше того, оскільки між сторонами спір з приводу земельної ділянки, на якій розташована дана криниця триває вже значний період, 24.03.2003 року покійним чоловіком [PERSON] - [PERSON], який на той час був власником будинку [ADDRESS] була направлена поштою пропозиція [PERSON] та [PERSON] про досудове вирішення питання про належність криниці кому-небудь з них. При цьому, [PERSON] стверджував факт спільного будівництва криниці сторонами та спільного понесення витрат на це (а.с.12). Відповідно до ч.4 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать: а). землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Так як [PERSON] є членом територіальної громади м.Сокиряни, він має право вільно користуватися землею загального користування Сокирянської міської ради, у тому числі і земельною ділянкою площею 7 м кв., що розташована між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS], на якій збудована криниця, а також користуватися даною криницею. [PERSON] не наділена повноваженнями перешкоджати [PERSON] користуватися криницею, розташованою на земельній загального користування Сокирянської міської ради. Оскільки в своєму рішенні №216/35-06 від 07.03.2006 року та подальших діях по складанню акту обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] від 24.06.2014 року, а також підтриманню позовних вимог [PERSON] в судових засіданнях представник Сокирянської міської ради визнає та підтверджує існування споруди «Криниця», викопаної в 1987 році на земельній ділянці загального користування міської ради, суд вважає що [PERSON] як член територіальної громади м.Сокиряни, також має право вільно і безперешкодно користуватися даною криницею для задоволення своїх потреб та потреб своєї сім»ї в забезпеченні життєдіяльності. З визнаних в судовому засіданні відповідачем [PERSON] обставин, які в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що огорожу, якою огороджено криницю, побудовано відповідачем з допомогою її синів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому, відповідачка вважає, що земельна ділянка, на якій розташована криниця, належить їй та вона обгородила її парканом як свою земельну ділянку. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що власниками будинку по [ADDRESS] є [PERSON] - в ? частині та [PERSON] - в ? частині (а.с.107). Суд приходить до висновку про те, що відповідач не мала жодних правових підстав для побудови огорожі, якою фактично вищезазначену криницю та частину земельної ділянки на якій вона знаходиться приєднано до земельної ділянки домогосподарства по [ADDRESS], співвласником якого є [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що відповідач [PERSON] дійсно чинить позивачу [PERSON] перешкоди в користуванні криницею, розташованою на території земель загального користування Сокирянської міської ради. При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про належність їй земельної ділянки площею 7 кв.м, на якій розташована криниця, оскільки вищезазначеним рішеннями власника земельної ділянки загального користування територіальної громади м.Сокиряни - Сокирянської міської ради відмовлено в передачі [PERSON] даної земельної ділянки і можливості оскарження відповідачем даного рішення вичерпано, оскільки судові рішення про відмову у відкритті провадження по адміністративній справі і відмову в позові [PERSON] набрали законної сили. Також, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що криниця від старості розсипалася, оскільки дана обставина заперечується позивачем, як користувачем, а також представником третьої особи, як власника земельної ділянки, на якій розташована криниця. Також, дана обставина заперечується наявним криничним цебрином, яке знаходиться в доброму стані та відтягнуто відповідачем на кілька метрів в сторону від місця знаходження самої криниці. Під час вирішення даного спору, за відсутності прямих норм закону, що регулюють дані правовідносини, суд керується ст.3 ч.1 п.п.5,6 ЦК України, яка передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність. Також, суд керується вимогами ст.7 ЦК України, яка передбачає, що цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Крім того, суд керується вимогами ст.8 ЦК України, якою передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин, вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Оскільки [PERSON], як член територіальної громади м.Сокиряни та співвласник всього майна територіальної громади, має передбачене законом право користування криницею загального користування даної територіальної громади, суд вважає за вірне застосувати для вирішення спору за аналогією закону вимоги ст.391 ЦК України, згідно якої власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. За таких обставин, позовні вимоги про зобов»язання відповідача усунути позивачу перешкоди в користуванні криницею є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Судом встановлено, що в результаті умисних неправомірних дій відповідачів позивач, як член територіальної громади, позбавлений можливості користуватися криницею загального користування, що спричиняє йому незручності в побутовій сфері, порушує нормальний ритм його життя, вимушує докладати зайвих зусиль для вирішення щоденних життєвих питань, тобто заподіяно позивачу моральну шкоду. Ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка зазнала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов»язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд приходить до висновку, що з урахуванням принципів розумності, добросовісності, справедливості та співмірності розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід визначити у розмірі 3000 грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення зі стягненням з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору за позовну вимогу немайнового характеру у сумі 243,60 грн. та витрат на правову допомогу. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України та ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави також слід стягнути недоплачений судовий збір за задоволену судом позовну вимогу майнового характеру в сумі 243,60 грн. На підставі ст.ст.1, 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.19987 року №280/97-ВР, ст.ст. 3, 7, 8, 23, 391, 1167 ЦК України, та

Outcome: partial