Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі за період роботи з серпня 2019 р. по грудень 2019 р., з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за вказаний період, в сумі 11 867,70 грн та 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що наказом відповідача від 02.08.2019 року №164-к прийнятий на посаду «електрозварювальник ручного зварювання» 3-го розряду, дільниці №17, де він працює до цього часу. Втім за фактично відпрацьований час відповідач не виплатив йому заробітну плату за серпень - листопад 2019 р., в сумі 11 800 грн (серпень 1 000 грн, вересень 2 400 грн, жовтень 4 200 грн, листопад 4 200 грн). Посилаючись на вказані обставини просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, інфляційні втрати та 3% річних від прострочення зобов`язання, а також моральну шкоду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2020 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за місцезнаходженням та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач з 05.08.2019 року працює на посаді електрозварника ручного зварювання 3 розряду, в ТОВ «Спецбуд-Плюс», наказ №164-к (а.с. 18). Згідно з довідкою від 04.02.2020 р. [PERSON] нараховано заробітну плату за: серпень 2019 р. - 1 000 грн, вересень 2019 р. - 2 400 грн, жовтень 2019 р. - 4 200 грн, листопад 2019 р. - 4 200 грн, грудень 2019 р. - 0 грн, всього - 11 800 грн (а.с. 19). В позові зазначено, що трудові відносини між сторонами тривають. Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Враховуючи факт звернення позивача до суду із даним позовом, а також відсутність відзиву (заперечень) відповідача на позов, судом встановлено факт порушення прав позивача на отримання винагороди за свою працю. Таким чином, установивши під час розгляду справи факт невиплати відповідачем позивачу належну до виплати заробітну плату, суд на підставі ст. 94 КЗпП України стягує на користь працівника заборгованість по заробітній платі. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми та стягує їх з відповідача на користь позивача. Таким чином загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 11 867,70 грн (заборгованість із заробітної плати за період серпень-листопад 2019 року без утримання податків та зборів з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних). За наведених обставин позовні вимоги в цій частині знайшли своєпідтвердження і підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено: «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності». Встановивши факт порушення права позивача на отримання заробітної плати, розмір невиплаченої заробітної плати, небажання відповідача добровільно виплачувати заробітну плату та необхідність позивачеві в судовому порядку відновлювати права, суд вважає розмір моральної шкоди у 1 000 грн буде справедливим та співмірним з порушеним правом позивача. Відповідно позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Враховуючи, що позивач згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з відповідача належить стягнути 840,80 грн судового збору на користь держави за позовні вимоги про стягнення заборгованості заробітної плати. Також до стягнення з відповідача належить судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial