Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

У лютому 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «НВП «Укрприборсервіс», третя особа Генеральний директор ДП «НВП «Укрприборсервіс» Онуфрик В.В. про визнання звільнення з роботи не законним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 8 лютого 2017 року під час судового розгляду цивільної справи № 757/35051/16-ц позивачу стало відомо про його звільнення від 14 січня 2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки позивач не був ознайомлений зі змістом вказаного наказу, відповідачем не було дотримано порядок звільнення позивача, а саме не відібрано пояснень у позивача. Крім того причини звільнення не відповідають дійсності, оскільки позивач не прогулював роботу, копії актів про його відсутність на робочому місці не відповідають дійсності. У зв'язку з цим позивач просив визнати його звільнення незаконним, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13 575 грн. за період з 5 січня 2016 року по 1 квітня 2017 року, заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 квітня 2017 року до вирішення справи судом, 48 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Під час судового розгляду справи позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги (а.с. 12). Востаннє просив визнати його звільнення незаконним, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 27 200 грн. за період з 5 січня 2016 року по травень 2017 року, заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 червня 2017 року до вирішення справи судом, 48 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (а.с. 46-47). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача, котрий є третьою особою Генеральний директор ДП «НВП «Укрприборсервіс» Онуфрик В.В., до судового засідання не з'явився з невідомих причин, надав суду письмові заперечення (а.с. 19, 37), відповідно до яких оспорюваний наказ про звільнення позивача від 14 січня 2016 року скасований наказом від 21 січня 2016 року, а позивач звільнений з роботи на підставі його заяви та наказу від 1 червня 2016 року. Заслухавши пояснення позивача, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді інженера за сумісництвом у ДП «НВП «Укрприборсервіс» з 1 квітня 2013 року (а.с. 20). Відповідно до наказу від 41.01.2016 р. позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул без поважних причин (а.с. 4). Підставою для звільнення позивача був табель обліку робочого часу, доповідна записка від директора з виробництва Мурашко А.В. від 14 січня 2016 року, акт про відмову позивача ві надання пояснень щодо відсутності його на роботі з 5 січня 2016 року по 14 січня 2016 року (а.с. 5-8). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Разом з тим судом встановлено, що наказ про звільнення позивача від 14 січня 2016 року скасований наказом від 21 січня 2014 року (а.с. 21). Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року відповідно до правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Отже [PERSON] був поновлений на займаній посаді з 21 січня 2016 року. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та поновлення на роботі, оскільки відсутній предмет спору: оспорюваний наказ про звільнення позивача відповідачем в добровільному порядку скасовано. Відповідно д ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення. При цьому доводи позивача про фальшивість доказу - наказу про скасування наказу про звільнення позивача з роботи, оскільки він суперечить табелю обліку робочого часу відповідача, відповідно до довідок з Пенсійного фонду України заробітна плата позивачу не нараховувалась та з неї не утримувались відповідні пенсійні внески, не спростовує наведених висновків суду. Суд бере до уваги, що позивача звільнено 1 червня 2016 року на підставі його заяви від 17 травня 2016 року (а.с. 22-23). Враховуючи, що Печерським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа № 757/35051/16-ц за позовом [PERSON] до ДП «НВП «Укрприборсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з січня 2016 року по травень 2016 року, то підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення немає, оскільки спір про стягнення заробітної плати охоплюється, у тому числі, вказаним періодом, та призведе до подвійного стягнення заробітної плати з відповідача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи відсутність спору про поновлення на роботі позивача, його вирішення відповідачем шляхом скасування наказу про звільнення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Оскільки суд розглядає справу на підставі наявних доказів та в межах позовних вимог відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України, спір з приводу поновлення на роботі позивача відсутній, позивач звільнений з роботи на підставі іншого наказу, що не є предметом розгляду цієї справи, враховуючи, що на розгляді в суді знаходиться інша цивільна справа про стягнення заробітної плати, починаючи з січня 2016 року, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed