Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, посилаючись на те, що він з 09 вересня 2005 року перебував у шлюбі з відповідачем, зареєстрованому міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1260, який рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 23 листопада 2016 року був розірваний.Від шлюбу у сторін є діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначав, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2010 року з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі 393 грн. 50 коп. щомісячно, починаючи з 07 жовтня 2010 року до 16 грудня 2024 року. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2011 року вищевказане рішення змінено та стягнуто аліменти у розмірі 500грн. щомісячно.Стверджував, що 28 вересня 2016 року відповідач отримала виконавчий лист №2-7702/10 про стягнення з нього аліментів у сумі 500 грн. щомісячно на утримання доньки, [PERSON]. Після відкриття виконавчого провадження старший державний виконавець Малиновського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON], провела розрахунок заборгованості згідно ч.1 ст.194 СК України.Позивачу був нарахований борг по аліментам з жовтня 2013 року по січень 2017 року у розмірі 19 тис. 435 грн. 48 коп. Вважає, що в нього не має заборгованості по аліментам, які стягуються на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2011 року на утримання доньки [PERSON], оскільки після ухвалення рішення про стягнення аліментів на доньку [PERSON] вони з дружиною проживали разом однією сім'єю, вели спільне господарство у зв'язку з чим дружина не отримувала виконавчий лист та не намагалася стягувати аліменти у примусовому порядку. Гроші на утримання доньки надавалися ним добровільно. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд ухвалити рішення, яким звільненити його від сплати заборгованості у розмірі 19 тис. 435 грн. 48 коп. за період з жовтня 2013 року по січень 2017 року, яка нарахована старшим державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого листа по справі №2-7702/10 від 28 вересня 2010 року. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 вересня 2005 року перебували у шлюбі, зареєстрованому міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1260, який рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 23 листопада 2016 року був розірваний. Від шлюбу у сторін є діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2010 року з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі 393 грн. 50 коп. щомісячно, починаючи з 07 жовтня 2010 року до 16 грудня 2024 року. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2011 року вищевказане рішення змінено та стягнуто аліменти у розмірі 500грн. щомісячно. 28 вересня 2016 року відповідач отримала виконавчий лист №2-7702/10 про стягнення з [PERSON] аліментів у сумі 500 грн. щомісячно на утримання доньки, [PERSON]. Після відкриття виконавчого провадження старший державний виконавець Малиновського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON], провела розрахунок заборгованості згідно ч.1 ст.194 СК України. [PERSON] був нарахований борг по аліментам з жовтня 2013 року по січень 2017 року у розмірі 19 тис. 435 грн. 48 коп. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд не вбачає підстав для звільнення позивача від сплати указаної суми заборгованості по аліментах з огляду на наступне. Як на підставу позову позивач посилається на норми ч.3 ст.197 СК України, згідно якої суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий документ про стягнення аліментів з [PERSON] стягувачем до виконання пред'явлено своєчасно, про що свідчить відкриття виконавчого провадження. До того ж, указану частину 3 ст.197 СК України було виключено на підставі Закону № 1404-VIII від 02.06.2016. Установлено, що виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на утримання доньки, [PERSON], виданий 28 вересня 2016року, був прийнятий до виконання Перший Малиновським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 05 жовтня 2016 року, чим не порушились строки виконання виконавчого листа. Аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя, однак позивачем не надано доказів на підтвердження надання матеріальної допомоги у розмірі, визначеному рішенням суду, на утримання сина доньки. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не надав суду докази порушення його прав відповідачем. І лише у разі порушення таких прав позивач може звернутися до суду за їх захистом, обравши відповідний ефективний спосіб захисту права. В даному випадку, позивач не надала суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76,81 ЦПК України. Крім того, позивач при розгляді справи не надала суду докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги. Відтак, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Outcome: dismissed