Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

У лютому 2016 року позив [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою та виселення, посилаючись на те, що 29 травня 2014 року між сторонами у справі був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за № 974, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 1881600 грн., що на день укладення цього договору еквівалентно 156800 доларам США. У забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, між сторонами у справі 29.05.2014 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 977, відповідно до умов якого, на виконання зобов'язань за договором позики позивач передав відповідачу в іпотеку наступне нерухоме майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0.1105 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий № [NUMBER]. Відповідно до договорів про задоволення вимог іпотекодержателя від 12.03.2015 року посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрованих в реєстрах за № 496 та № 497 позивач передав у власність відповідачу вказані земельну ділянку та домоволодіння, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказує, відповідно до усної домовленості між ним та [PERSON], останній до 31 серпня 2015 року безоплатно проживає у житловому будинку за адресою: буд. [ADDRESS], а 01.09.2015 року звільняє та виїжджає з житлового будинку зі своїми речами, а також самостійно знімається з реєстрації з особами зареєстрованими за адресою: буд. [ADDRESS]. Наголошує, що в порушення домовленості відповідачі 01.09.2015 року не звільнили та не виїхали із вищезазначеного житлового приміщення. Так, 08.10.2015 року позивачем відповідно до вимог ст. 321 ЦК України було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення спірного житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: буд. [ADDRESS] у продовж 30 днів з дати отримання вимоги. 25 листопада 2015 року позивач повторно надіслав письмову вимогу про добровільне звільнення житлового будинку та земельної ділянки розташованої за адресою: буд. [ADDRESS] у продовж 30 днів з дати отримання вимоги. Проте, відповідачі житловий будинок та земельну ділянку не звільнили та не передали її позивачу. Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд ухвалити рішення яким зобов'язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим будинком загальною площею 340 кв.м., житловою площею 93,6 кв.м. та земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS] належного [PERSON] на праві приватної власності. Виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку загальною площею 340 кв.м., житловою площею 93,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував з підстав викладених в запереченнях долучених до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомляла. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача перевіривши матеріали справи та наявні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із частиною першою ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Це конституційне положення пов'язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що 29 травня 2014 року між сторонами у справі був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за № 974, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 1881600 грн., що на день укладення цього договору еквівалентно 156800 доларам США. Згідно п. 2 вказаного договору повернення позиченої суми повинне проходити в готівковій формі у м. Києві за курсом продажу доларів ПАТ КБ «Приват Банк» на день проведення розрахунку: 29 червня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 4 200 доларам США; 29 липня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 4 200 доларам США; 29 серпня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 4 200 доларам США;29 вересня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 144 200 доларам США. У забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, між сторонами у справі 29.05.2014 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 977, відповідно до умов якого, на виконання зобов'язань за договором позики позивач передав відповідачу в іпотеку наступне нерухоме майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0.1105 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий № [NUMBER]. 12.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено два договори про задоволення вимог іпотекодержателя посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрованого в реєстрах за № 496 та № 497 відповідно до яких [PERSON] задовольняє забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку, площею 0,1105 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під номером [ADDRESS]. Також, згідно даних витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень від 12.03.2015 року, [PERSON] є власниками домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,1105 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 496, виданий 12.03.2015 р. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Проте, позивач, набувши у власність спірне домоволодіння та земельну ділянку проживати у ньому не має змоги, оскільки відповідачами чиняться перешкоди йому у цьому. Відповідно до даних довідки форми № 3, виданої Ходосівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області за № 55 від 28.01.2016 р., в буд. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Положеннями ч. 2 та ч. 4 Земельного кодексу України визначено: якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У зв'язку з тим, що відповідачі проживають у домоволодінні, яке на праві приватної власності належить позивачу, без законних підстав, чим чинять позивачу перешкоди у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо про усунення перешкод в здійсненні права користування власністю та виселення ґрунтуються на чинному законодавстві та знайшли своє доведення, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved