Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ майна. У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] пояснювала, що з 2006 року проживає однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. У вказаний період сторонами було здійснено ремонт і облаштування жилого будинку індивідуального житлового фонду [ADDRESS] та в подальшому зареєстроване право власності на майно. У теперішній час у сторін виникло питання поділу спільного майна, однак відповідач [PERSON] заперечує наявність майнових прав [PERSON] на відповідний будинок, вважаючи нерухомість особистою власністю. Оскільки в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалося, [PERSON] звернулась з позовом до суд, в якому просила: встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] з 2006 року до теперішнього часу, здійснити поділ спільного майна та виділити у власність [PERSON] 41/100 частку житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також виділити у власність [PERSON] 40/100 частку житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не скористався, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Представник позивача [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно зі ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Урахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку за правилами ст. 281 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що згідно зі свідоцтвом про право власності серії [NUMBER], виданим 29 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, власником 81/100 ідеальної частки домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON] Майнові права набувача належним чином зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №100408077 від 16 жовтня 2017 року. Посилання і пояснення позивача [PERSON] про проживання із [PERSON] однією сім'єю з 2006 року по теперішній час підтвердили свідки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, приведені до присяги у встановленому законом порядку та допитані в судовому засіданні 28 листопада 2018 року. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог, суд звертає увагу на наступне. Як визначає ст. 3 ч.2,4 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У силу ст. 21 ч.2 СК України, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Однак як встановлює ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Суд вбачає обґрунтованим погодитись із позицією сторони позивача та встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю до реєстрації шлюбу з 2005 року по теперішній час. Конкретну дату початку фактичних шлюбних відносин об'єктивно встановити не видається можливим. У зв'язку з викладеним, на спірні майнові права поширюються положення глави 8 СК України (ст. 74 СК України). Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що до спірних відносин належить застосувати положення ст. 61 СК України. Отже позовні вимоги в частині визнання 81/100 ідеальної частки домоволодіння [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] є законними та обґрунтованими. Як передбачає ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При визначенні частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності суд виходить з положень ст. 70 СК України, згідно з якими частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ураховуючи відсутність шлюбного договору між сторонами та будь-якої іншої домовленості між особами, суд вважає, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірне домоволодіння становить 1/2. Відповідно до ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Як випливає з положень пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідні зі ст. 365 ч.ч.1,2 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Матеріали справи свідчать, що питання про отримання грошової компенсації одною зі сторін за частку домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] не вирішувалось. Погодження компенсаційних виплат не є можливим. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, в тому числі - без офіційної реєстрації шлюбу, сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та/або немайнового статусу, у зв'язку з чим законний інтерес позивача підлягає захисту. Перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення заявленого позову повністю.

Outcome: approved