Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом та просила суд виселити [PERSON] , [PERSON] з будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.09.2018 вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивач зазначила, що за життя її батько [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповів їй зазначений житловий будинок та частину прибудинкової земельної ділянки площею 0,10 га, іншу частину земельної ділянки площею 0,09 га він заповів іншій своїй доньці [PERSON] , відповідачу. За життя батько дозволив відповідачу та її чоловіку [PERSON] на земельній ділянці по [ADDRESS] побудувати двоповерховий житловий будинок, в частині якого [PERSON] проживає по теперішній час, а в іншій частині він облаштував майстерню по виготовленню меблів. Позивач вказувала, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , та відмовляються переселятись у свій новозбудований будинок, мотивуючи це тим, що він не зданий в експлуатацію. Також, зі слів позивача, відповідачі безоплатно користуються комунальними послугами, не беруть участі в утриманні будинку і його ремонті, чим завдають матеріальний збиток. Позивач стверджувала, що [PERSON] неодноразово порушувала тишу в нічний час, що унеможливлює нормальний відпочинок сім`ї позивача, через що позивач неодноразово зверталась до поліції. Крім цього, позивач зазначила, що її неодноразові спроби розпочати ремонт в належному їй будинку закінчуються пошкодженням відповідачами належного їй майна. Вважає, що відповідачі порушують її право на власність, не дають їй змоги в повній мірі користуватись та розпоряджатись належним майном. З огляду на викладене позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18.02.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.07.2019 було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному проваджені. 16.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачі вказали, що факти викладені в позовній заяві безпідставні, докази не надані, вказують, що виселення з будинку порушує права малолітнього сина відповідачів. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 22.11.2019 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач зазначила, що відповідач умисно замовчує та перекручує обставини, що мають значення для вирішення спору, просила задовольнити позов в повному обсязі. 03.12.2019 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому відповідачі зазначили, що заперечення позивача є необґрунтованими, незаконними та безпідставними. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач та її представник в судове засідання 13.05.2021 не з`явились, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судове засідання 13.05.2021 не з`явились, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність, просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, подала клопотання про розгляд справи у його відсутність, просила суд вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 01.09.2018 за реєстровим № 1-2864 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.09.2018. Згадане свідоцтво було видане позивачу на підставі заповіту, посвідченого 26.06.2012 секретарем виконкому Петрівської сільської ради за реєстровим № 6, проте позивачем суду було надано інший заповіт, посвідчений 26.06.2012 секретарем виконкому Петрівської сільської ради за реєстровим № 5. Відповідно до довідки від 05.10.2018 № 08-1/1539, виданої Виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (сестра), [PERSON] (племінник). Вказане також підтверджується записами у будинковій книзі. Відповідно до довідки від 05.01.2018 № 02.28-1/06, виданої Виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, позивач проживала без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 06.02.2019 на ділянці за адресою: [ADDRESS] , крім будинку, який належить позивачу, знаходиться ще один незареєстрований будинок, збудований [PERSON] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 04.04.2019, складеного провідним фахівцем із соціальної роботи при Святопетрівській сільській раді, за спірною адресою проживає сім`я із 4 осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , сім`я має постійні конфлікти з молодшою сестрою [PERSON] через спадщину, тому постійно пишуть заяви один на одного. У відповідності з протоколом № 4 від 04.04.2019 опікунська рада Святопетрівської сільської ради рекомендувала [PERSON] звернутись до юриста, вирішити конфлікт із сестрою щодо проживання за спірною адресою мирним шляхом. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до органів поліції із заявами стосовно неправомірної поведінки відповідача [PERSON] , проте позивач не надала суду доказів того, що відповідача було притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за протиправну поведінку щодо жителів будинку за адресою: [ADDRESS] . Доказів того, що відповідачі мають інше житло, суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Верховний Суд у своїй постанові 22.01.2020 у справі № 679/1657/18 вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Одночасно згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Для вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР важливим є те, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Також Верховний Суд, посилаючись на хибність висновків судів попередніх інстанцій, зазначив, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, викладені у п. 11 Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та правових висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. У ході розгляду справи позивач належними та допустимим доказами не довела суду, що з боку відповідачів має місце систематичне порушення правил співжиття, а також фактів вжиття до них заходів попередження або громадського впливу, що не дали позитивних результатів. За таких обставин суд залишає позов без задоволення. З огляду на відмову у задоволенні позову суд згідно зі ст. 141 ЦПК України залишає судові витрати позивача за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed