Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позову позивач зазначив, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписала заяву б/н від 13.01.2011 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому збільшився до 400 грн. Зазначає, що відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Позивач стверджує, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, проте позичальник належним чином не виконує умови договору, в результаті чого станом 30.09.2020 року має заборгованість у загальному розмірі 15476,53 грн., яку просить стягнути з відповідача на свою користь, а також сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2102 грн. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 02.12.2020 року цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано за підсудністю на розгляд до Бобринецького районного суду Кіровоградської області (а.с.61). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін (а.с.70-71). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з позовною заявою подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника позивача. Не заперечив проти винесення судом заочного рішення суду (а.с.6). Відповідач в судові засідання 15.02.2021 року та 02.03.2021 року повторно не з`явилась, про час, місце та дати судових засідань повідомлена належним чином, шляхом направлення копії позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів та судових повісток за адресою її місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с.76, 80-81), а також шляхом розміщення виклику на веб-сторінці Бобринецького районного суду Кіровоградської області веб-сайту «Судова влада України» (а.с.78). Про причини неявки в судові засідання суд не повідомила. Відзив на позовну заяву не подала. Згідно ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.01.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір без номеру з [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно зі змістом якої остання згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується копією заяви (а.с.13). Згідно копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 22.03.2011 року, яка підписана [PERSON] , сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитом 2,5% в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році); розмір та строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця наступного за звітним в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова відсоткова ставка за договором) /30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту та процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше; розмір штрафу за порушення строків платежів більше ніж на 30 днів - 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с.14). Згідно довідки АТ КБ «Приват Банк», [PERSON] був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: 14.01.2011 року № [NUMBER] , термін дії 01/15; 05.06.2014 року № [NUMBER] , термін дії 12/17; 06.12.2016 року № [NUMBER] , термін дії 12/20; 07.03.2017 року [NUMBER], термін дії 12/20; 12.08.2017 року [NUMBER], термін дії 08/21; 04.01.2018 року [NUMBER], термін дії 08/21 (а.с.11). Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , за картковим рахунком № [NUMBER] було збільшено кредитний ліміт до 400 грн. (а.с.12). Також на підтвердження факту отримання кредиту [PERSON] позивачем надано виписку за договором б/н станом на 07.10.2020 року (а.с.47-49). Надані банком витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними (а.с.15-38). Згідно з наданим позивачем розрахунком у [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 30.09.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 15476,53 грн., яка складається з: 230,23 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 82,08 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 15164,22 грн. - пеня (а.с.7-10). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Cторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Наданим позивачем на підтвердження позовних вимогом витяг з Умов і Правил надання банківських послуг визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 13.01.2011 року б/н, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і Правила надання банківських послуг, витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч.6 ст.81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови і Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17). Отже, оскільки додані банком витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а відтак вони не є належними доказами у справі. Разом з тим, підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»містить істотні умови кредитного договору. Так у зазначеній довідці сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитом та порядок її нарахування; розмір та строк внесення щомісячних платежів; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та розмір штрафу за порушення строків платежів. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не погоджується з наведеним у розрахунку банку розміром відсотків 86,4% річних нарахованих на прострочений кредит в сумі 82,08 грн., оскільки в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування наявність такої письмової домовленості між банком та відповідачем відсутня, а витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не підписаний позичальником, а тому не може вважатися складовою укладеного між сторонами кредитного договору, в зв`язку з чим наведений у розрахунку розмір відсотків нарахованих на прострочений кредит 86,4% річних є неправильним. Тому суд робить висновок, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Аналізуючи розрахунок заборгованості, наданий банком, заборгованість за процентами виникла за період з 01.10.2019 року по 30.09.2020 року, тобто за 366 днів, тому стягненню за 3 відсотка річних підлягає 7 грн. (230,23 х 3 : 100 :365 х 366 = 7 грн., де 230,23 грн. - сума простроченої заборгованості, 366 - кількість днів прострочення). Всього сума трьох процентів річних за визначений позивачем час прострочення виконання зобов`язання становить 7 грн. і підлягає стягненню з відповідача. Крім того, вирішуючи питання про стягнення пені, суд виходить з наступного. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такі висновки містяться у постанові Верховний Суд України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Суд вважає, що визначений позивачем розмір пені 15164,22 грн. є завеликим, оскільки він значно перевищує розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту, тому вважає за необхідне застосувати норму ч.3 ст.551 ЦК України, та зменшити суму пені до суми заборгованості за тілом кредиту - 230,23 грн. З врахуванням викладених обставин, суд знаходить позов обґрунтованим в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 13.01.2011 року в загальній сумі 467,46 грн., яка складається з: 230,23 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7 грн. -заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 230,23 грн. - пеня, тому позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 63,06 грн.

Outcome: partial