Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваше Авто», [PERSON] , у якій просив визнати недійсним договір комісії № 734/18/002962/ від 24.04.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ваше Авто» та [PERSON] ; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011 , номер шасі ( [NUMBER] , тип - спеціалізований легковий універсал-В, колір - сірий). 21.01.2020 позивачем збільшено позовні вимоги, подано уточнену позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваше Авто» (далі по тексту відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3) з вимогами: - визнати договір комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та [PERSON] недійсним; - визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та [PERSON] недійсним; - витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011 , номер шасі ( [NUMBER] , тип - спеціалізований легковий універсал-В, колір - сірий). Позовні вимоги мотивовані тим, щопозивачу на праві власності належить автомобіль MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011 (надалі по тексту - спірний автомобіль), який 23.03.2017 передано в користування [PERSON] відповідно до довіреності посвідченої нотаріально та зареєстрованої в реєстрі за № 317. Довіреність видана виключно на право користування автомобілем тільки [PERSON] та без права розпорядження, строк дії довіреності визначено до 23.03.2018. Іншої довіреності та/або продовження строків користування автомобілем [PERSON] не надавалося, але автомобіль станом на час розгляду справи позивачу не повернуто. Згодом позивачу стало відомо, що автомобіль незаконно було відчужено ще в квітні 2018 року. З даного приводу [PERSON] звернувся до органів поліції з заявою про скоєння злочину та Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві порушено кримінальне провадження. Позивач дізнався, що спірний автомобіль вибув з власності (володіння) позивача на підставі двох документів: договору комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та [PERSON] та договору купівлі-продажу №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та [PERSON] , які позивач просить визнати недійсними, та враховуючи, що в подальшому автомобіль перепродавався декілька разів, а власником автомобіля на даний час є [PERSON] заявлені також вимоги про витребування спірного автомобіля на користь позивача за віндикаційним позовом. З огляду на викладене, представник позивача просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 22 листопада 2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Окрім того, за розглядом клопотання позивача ухвалою суду від 22 листопада 2019, вжито заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту в цілому на транспортний об`єкт марки MERCEDES-BENZ, МОДЕЛІ G 500, рік випуску - 2011 та заборонено його експлуатацію. Зазначена ухвала за наслідками перегляду в апеляційному порядку залишена без змін в частині накладення арешту на автомобіль (постанова Київського апеляційного суду від 29.01.2020). 18.12.2019 року судом отримано відзив від [PERSON] (відповідача-2) на позовну заяву, згідно з яким представник відповідача-2, стверджуючи що [PERSON] придбав автомобіль законним шляхом на підставі оплатного договору та є добросовісним набувачем, автомобіль був наданий [PERSON] у володіння у користування [PERSON] , тобто з волі власника, викрадення автомобіля не відбулось ні у власника, ні у користувача, заяви про викрадення або інше законне вибуття автомобіля у [PERSON] або [PERSON] правоохоронними органами не зареєстровано. Зазначив, що витребувати вказане майно може лише законний власник, яким позивач не є, оскільки жодних документів про його придбання ним надано не було. Відтак, просив відмовити у її задоволенні позову в повному обсязі. У відповіді на відзив (отриманий судом 02.01.2020) представник позивача заперечує доводи відповідача-2 та відзначає, що з приводу неправомірного вибуття з власності [PERSON] вказаного транспортного засобу позивач звернувся до органів поліції з заявою про скоєння злочину; Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві порушено кримінальне провадження 12019100010005755 з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 358 КК України. На підтвердження права власності [PERSON] долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що є достатнім та допустимим доказом. В матеріалах кримінального провадження наявний цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, однак вказаний позов має зовсім інший суб`єктний склад, інші предмет та підстави позову. Довіреність [PERSON] була видана виключно на володіння, без права розпорядження авто, а тому використання її як підставу для його відчуження при продажу від імені позивача є неправомірним. Підстави для витребування майно у даному випадку повністю узгоджуються із нормами матеріального права за ст.388 ЦК України. 10.01.2020 надійшли письмові заперечення представника відповідача-2 на відповідь на відзив у яких стверджується, що кримінальне провадження № 12019100010005755 від 09.07.2019 зареєстроване за заявою [PERSON] щодо ймовірної підробки документів, та оскільки кримінальне провадження про викрадення (інше незаконне заволодіння оспорюваним автомобілем) відсутнє, підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України також немає. В судовому засіданні 24.01.2020 ухвалено відкласти підготовче засідання, витребовувано копії документів у ТОВ «Ваше Авто»; залучено до справи отримані заяви по справі (відзив, відповідь на відзив, заперечення відповідача-2 на відповідь на відзив, позовну заяву у новій редакції; долучені за клопотанням позивача докази). 11.02.2020 судом ухвалено долучити до справи документи за клопотанням відповідача-2, відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 13.03.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 25.05.2020 відповідачем-3 подано заяву про відвід судді Осаулова А.А. від розгляду справи № 761/44057/19, який ухвалою від 27.05.2020 визнано необґрунтованим. 29.05.2020 року заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від розгляду цієї справи залишено без задоволення. 12.06.2020 до справи долучено відзив відповідача-3, заслухано показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які надали пояснення щодо обставин користування та здійснення продажу автомобіля [PERSON] , відмовлено у клопотанні представнику відповідача-3 про виклик позивача в судове засідання для надання пояснень, відкладено розгляд справи. В ході судового розгляду представник позивача позов підтримувала, просила задовольнити з викладених у ньому підстав, представники відповідачів-2,-3 заперечували позовні вимоги, просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач 1 - ТОВ «Ваше авто» до суду свого представника не направило, хоча про дату і час розгляду справи було повідомлено належним чимном, причини неявки суд не повідомило, відзиву на позов не подавали. Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи, що відповідач 1 був належним чином повідомлено про розгляд справи, останній не повідомив про причини своєї неявки, що унеможливлює визнати їх поважними, а також беручи до уваги, що справа перебуває у провадженні суду майже півроку, суддя дійшов до висновку про можливість розглянути дану справу за їх відсутності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, заслухавши покази свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим 23.08.2016 Центром 8047 підтверджено належність на праві власності [PERSON] спірного автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель G 500, рік випуску - 2011, номер шасі [NUMBER] , тип - спеціалізований легковий універсал-В, колір - сірий. Відповідно до довіреності посвідченої нотаріально 23.03.2017 року за № 317, вказаний автомобіль передано у володіння та користування [PERSON] строком на один рік без права передоручення повноважень іншим особам. Після закінчення терміну дії довіреності автомобіль не було повернуто власнику, а згодом позивачу стало відомо, що автомобіль в квітні 2018 відчужено, з даного приводу [PERSON] звернувся до органів поліції з заявою про скоєння злочину, Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві порушено кримінальне провадження № 12019100010005755. Головним сервісним центром МВС у листі від 21.11.2019 за вих. № 31/1043аз підтверджено, що станом на 19.11.2019 згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль MERCEDES-BENZ, G 500, 2011 р.в., кузов [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] 25.04.2018 в ТСЦ 8047 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві на підставі договору, укладеного у ТОВ «Ваше авто» від 24.04.2018 № 7304/18/002962, перереєстровано за [PERSON] , [INFO] в ТСЦ 8046 вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ від 16.05.2018 № 8046/2018/941519, було перереєстровано за [PERSON] , [INFO] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ від 07.06.2018 № 8046/2018/974209, за [PERSON] , 30.01.2019 на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ від 30.01.2019 № 8046/2019/129077 за [PERSON] . Таким чином, обставини щодо відчуження автомобіля відповідачем-1 (ТОВ «Ваше Авто») 24.04.2018 на користь відповідача-3 ( [PERSON] ) за договором від 24.04.2018 № 7304/18/002962, подальший перепродаж автомобіля третім особам та 30.01.2019 відповідачу-2 ( [PERSON] ) підтверджено матеріалами справи. В свою чергу, укладенню відповідачем-1 (ТОВ «Ваше Авто») договору купівлі-продажу № 7304/18/002962 від 24.04.2018 щодо продажу на користь відповідача-3 автомобіля MERCEDES-BENZ, G 500, 2011 р.в., передувало укладення договору комісії № 7304/18/002962 від 24.04.2018, оскільки ТОВ «Ваше Авто» як сторона договору купівлі-продажу, діяло на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу (преамбула договору купівлі-продажу від 24.04.2018). Договір комісії № 7304/18/002962 від 24.04.2018 укладений від імені позивача - [PERSON] , як зазначено в договорі, його представником є - [PERSON] .. Згідно вимог ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до вимог п.8 Порядку державної реєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів,, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою КМУ від 07.09.1998 року за №1388 визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифіка ційні номери, є оформлені в установленому порядку: укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу. Між тим, у цій справі належним доказом того факту, що позивач - [PERSON] не уповноважував вказану особу на укладення від його імені будь-яких договорів (довіренностей) щодо автомобіля, не надавав повноваження щодо розпорядження належним йому автомобілем MERCEDES-BENZ, G 500, 2011 р.в., є повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей (на запит особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 41057485 від 13.01.2020 (арк.справи 168-169 том1) за параметрами запиту (ідентифікатор авто) - шасі [NUMBER]. При цьому, під час розгляду справи було заслухано свідків [PERSON] , та [PERSON] якими повідомлено, що продаж автомобіля на користь відповідача-3 ( [PERSON] ) здійснено за участю [PERSON] у користуванні якого перебував автомобіль. Довіреність [PERSON] станом на час укладення договору комісії № 7304/18/002962 від 24.04.2018 та договору купівлі-продажу № 7304/18/002962 від 24.04.2018 втратила чинність, видана 23.03.2017 року терміном на один рік - до 23.03.2018; вказаною довіреністю [PERSON] уповноважено бути представником власника автомобіля з будь-яких питань стосовно володіння та користування та без права розпорядження автомобілем (а.с.37). Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України суд оціює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, представництво власника автомобіля перед відповідачем-3 при укладенні оспорюваного правочину купівлі-продажу № 7304/18/002962 від 24.04.2018 здійснювалось на підставі договору комісії, який позивачем не укладався і повноважень представнику на його укладення не надавалося. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За встановлених обставин, враховуючи вчинення оспорюваного договору комісії від імені позивача, як те зазначено у договорі - представником [PERSON] , який не був наділений такими повноваженнями на вчинення правочину, відповідно останній не діяв у межах наданих йому повноважень, суд приходить до висновку, що такий правочин має бути визнано недійсним, оскільки волевиявлення учасника правочину - позивача не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Узагальнюючи викладене, вчинення представником [PERSON] від імені [PERSON] дій є протиправним, а договір комісії № 734/18/002962/ від 24.04.2018 є недійсним, оскільки він суперечить положенням частини першої статті 203 ЦК України, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи, що [PERSON] не уповноважував ТОВ «Ваше Авто» на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тото відсутнє волевиявлення позивача як власника спірного майна на його відчуження, а тому суд приходить до висновку про визнання його недійсним з підстав невідповідності вимогам ст.203, 215 ЦК України. Щодо вимог про витребування на користь позивача із володіння теперішнього власника - відповідача 2 спірного транспортного засобу слід зазначити наступне. Згідно ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Як зазначено в п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. За обставин цієї справи встановлено, що спірний автомобіль, належний позивачу згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 23.08.2016 року, вибув з володіння власника поза його волею, а тому наявні правові підстави для витребування зазначеного автомобіля від відповідача-2 ( [PERSON] ), у тому числі від добросовісного набувача, що передбачено пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, позивач по справі [PERSON] , якому належить на праві власності автомобіль MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011 має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, так як вказаний автомобіль вибув із його володіння поза волею власника. Суд вважає за необхідне зазначити, що підлягають відхиленню заперечення представника відповідача-2 про неможливість застосування ст.388 ЦК України щодо витребування автомобіля у його теперішнього власника через відсутність зареєстрованих заяв правоохоронними органами про відкриття кримінального провадження щодо викрадення або інше незаконне вибуття чи втрату автомобіля у [PERSON] або [PERSON] .. Наслідком вчинення дій кваліфікованих за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України стало неправомірне вибуття із власності потерпілого його майна - автомобіля MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011 . Позивач не уповноважував [PERSON] на здійснення продажу автомобіля, не мав волевиявлення щодо його відчуження [PERSON] , доказів зворотнього матеріали справи не містять, а доводи відповідача-2 з цього приводу не заслуговують на увагу. При цьому, стаття 388 ЦК України, не встановлює обов`язкової умови для застосування положень п. 3 ч. 1 цієї статті - відкриття кримінального провадження з правовою кваліфікацією: викрадення або інше незаконне вибуття чи втрата майна. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] заявлений в межах кримінального провадження 12019100010005755 не спростовує наявності підстав для витребування майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею, згідно положень ст. 388 ЦК України у останнього набувача такого майна. Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права. При цьому, обрання способу захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і інтересів фізичних та юридичних осіб є прерогативою позивача. Способи захисту, які використовує позивач заявляючи вимоги про недійсність договорів, що стали підставою відчуження автомобіля та про його витребування, є належними та ефективними задля захисту його прав та інтересів за наявності фактичних обставин (вибуття автомобіля з володіння власника поза його волею, відсутність повноважень у представників на укладення договорів щодо розпорядження автомобілем від імені власника тощо). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність представлених суду доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, достатність і їх взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваше Авто», [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійними та витребування майна з чужого володіння. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Так,Європейський судз прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на відповідачів. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладеного,

Outcome: approved