Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

У лютому 2018 року позивач ПАТ «Енергобанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.07.2014 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] укладено договір № ДФ-112322-2612 про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків. У забезпечення виконання зобов`язання за договором про строковий банківський вклад 21.07.2014 року між сторонами укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., відповідно до умов якого ПАТ «Енергобанк» (іпотекодавець) передав в іпотеку відповідачу [PERSON] (іпотекодержатель) нежиле приміщення (літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 411802680000, загальною площею 81,1 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.11.2011 року. Вважає, що вказаним договором іпотеки встановлено ряд зобов`язань ПАТ «Енергобанк» перед [PERSON] , але не встановлено обов`язку останнього щодо вчинення майнових дій на користь банку. Також зазначив, що банк прийняв на себе зобов`язання (іпотеку) щодо забезпечення виконання грошових вимог не у порядку здійснення кредитних операцій, та взагалі не пов`язаних з кредитними операціями, оскільки іпотекою було незаконно забезпечено депозит, а не кредитний договір. Тому вважає договір іпотеки нікчемним відповідно до п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, послався на те, що оспорюваний договір іпотеки укладався всупереч положенням Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, без повідомлення уповноваженого органу, оскільки об`єкт іпотеки розташований в будинку, що є об`єктом культурної спадщини та пам`яткою архітектури та містобудування. Ухвалою суду від 02.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18.04.2018 року (а.с. 38). 18.04.2018 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов (а.с. 42-44), відповідно до якого оспорюваний договір іпотеки має похідний характер від основаного зобов`язання та укладений у забезпечення виконання дійсного зобов`язання за договором депозиту, у зв`язку з чим посилання позивача на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними. Щодо посилання на п. 5 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону зазначив, що жодних обмежень на укладення договору іпотеки в момент його підписання не існувало та жодний нормативно-правовий акт, у тому числі Закону України «Про банки і банківську діяльність» не забороняє укладення договору іпотеки у забезпечення виконання зобов`язань за договором депозиту. Крім того, позивачем не надано жодного доказу про належність об`єкту іпотеки до культурної спадщини у розумінні Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки за своєю правовою природою іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном та не є договором купівлі-продажу. Ухвалою суду від 18.04.2018 року позовну заяву залишено без руху в порядку ч. 11 ст. 187 ЦПК України та надано строку для усунення недоліків - надання документу, що підтверджує сплату позивачем судового збору (а.с. 57). Представник позивача Бєлкін М.Л. під час підготовчого судового засідання надав відповідь на відзив (а.с. 68-71), відповідно до якої зазначив, що уклавши договір іпотеки, позивач прийняв на себе зобов`язання без встановленого обов`язку відповідача щодо вчинення відповідних майнових дій, що свідчить про нікчемність договору іпотеки внаслідок вимог, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, договір депозиту № ДФ-112322-2612 взагалі не є кредитним договором та банк має право забезпечувати виконання заставою (іпотеко) виключно власних зобов`язань за своїми кредитними договорами укладеними з іншими фінансовими установами. Тому договір іпотеки є нікчемним відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Про неможливість забезпечення іпотекою договір депозиту свідчить також і правова позиція Постанови Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 554/8916/15-ц. Зауважив, що іпотечне майно є складовою частиною об`єкту культурної спадщини і має аналогічні із пам`яткою особливості правового регулювання, які зокрема передбачені ст. 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Ухвалою суду від 08.06.2018 року залучено у цивільній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 90). Представником відповідача [PERSON] під час підготовчого судового засідання надані письмові заперечення (а.с. 111-115), які є аналогічні доводам, викладеним у відзиві. 05.09.2018 проведено підготовче судове засідання та ухвалю суду справу призначено до судового розгляду (а.с. 118). 24.09.2018 року представником третьої особи [PERSON] подано письмові пояснення (а.с. 124-126), відповідно до яких оспорюваний договір іпотеки від 21.07.2014 року підпадає під ознаки нікчемності визначені п. 1, 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки договір іпотеки встановив ряд зобов`язань ПАТ «Енергобанк» перед [PERSON] , проте даний договір не встановив обов`язку [PERSON] щодо вчинення майнових дій на користь банку. Крім того, банк прийняв на себе зобов`язання (іпотеку) щодо забезпечення виконання грошових вимог не у порядку здійснення кредитних операцій, та взагалі непов`язаних з кредитними операціями, адже іпотекою було незаконно забезпечено депозит, а не кредитний договір. 24.09.2018 року представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив (а.с. 131-135), котра аналогічна доводам, викладеним в позовній заяві та раніше поданій відповіді на відзив. 17.10.2018 року представником відповідача [PERSON] . подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 143-135), які аналогічні доводам, викладених у відзиві на позов та раніше поданих письмових запереченнях. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав, вказаних у відзиві. Представник третьої особи [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Тому, суд розглянув справу у її відсутність. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 14.07.2014 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] укладено договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків № ДФ- ДФ-112322-2612, відповідно до умов якого банк приймає від клієнта [PERSON] на зберігання грошові кошти (вклад) у розмірі 230 000 доларів США зі сплатою 10,50% відсотків річних строком розміщення з 14.07.2014 року по 14.11.2014 року (а.с. 10). На виконання своїх зобов`язань за цим договором щодо повернення [PERSON] грошових коштів та сплати нарахованих відсотків за користування вкладом, банк передав відповідачу в іпотеку згідно з договором іпотеки, посвідченого 21.07.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим номером 1407, нежиле приміщення (в літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 411802680000, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належать банку на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 20.11.2001 року за реєстровим № 2953 (а.с. 11-14). Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 11 червня 2015 р. № 370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 червня 2015 року № 115 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк». Згідно з рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» № 2228 від 31.05.2017 року змінено уповноважену особу Фонду на ліквідацію та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Енергобанк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема ст. 37, 38, 47-52, 521, 53, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами - Паламарчуку В.В. (а. с. 9). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.09.2015 року у справі № 757/23047/15-ц позовні вимоги ПАТ «Енергобанк» до [PERSON] задоволено, визнано недійсний договір іпотеки, укладений між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] 21.07.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі № 1407 (а.с. 23-25), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.02.2016 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження (а.с. 45-46). Вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.02.2016 року встановлено, що спірний договір іпотеки від 21.07.2014 року укладено між сторонами відповідно до вимог ст. 203, 627 ЦК України, не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, вчинено особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, з відповідним волевиявленням учасників правочину їх внутрішній волі, у формі встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, встановлено, що договір іпотеки укладений між сторонами для забезпечення виконання договору про строковий вклад з щомісячною виплатою відсотків, саме повернення суми грошових коштів було забезпечено іпотекою та іпотека нерухомого майна знаходиться у сфері інтересів інших клієнтів банку, оскільки вона не вимагає від банку затрат безпосередньо грошових коштів, що залишає можливість використання тих самих грошових коштів у зобов`язаннях банку по інших договорах (а.с. 45-46). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У спорах, пов`язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, спеціальними для застосування є норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Пунктом 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачені виключні випадки нікчемності правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку, а саме: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2) банк прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3) банк відмовився від власних майнових вимог. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З аналізу положень Закону України «Про іпотеку» вбачається, що предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні виключно іпотекодавця, а іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Тобто, укладаючи договір іпотеки ПАТ «Енергобанк» не відмовлялося від належних йому майнових прав, оскільки нерухоме майно залишалося у користуванні та володінні останнього, а лише передав його у забезпечення відповідачу щодо повернення депозитних коштів у разі порушення позивачем зобов`язань за депозитним договором. Спірне нежиле приміщення є предметом забезпечення виконання зобов`язань як гарантія можливого неповернення депозитних коштів за депозитним договором з боку ПАТ «Енергобанк» Враховуючи вказані норми Закону України «Про іпотеку», посилання позивача на нікчемність договору іпотеки згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними. Твердження позивача про те, що договір іпотеки є нікчемним в силу положень п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд не бере до уваги, виходячи з такого. Відповідно п. 5 ч. 3 ст. 38 до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також - здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; надання гарантій і поручительств та інших зобов`язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); лізинг. Згідно з ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Аналізуючи вказані норми закону у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що залучення банком у вклади (депозити) коштів фізичних осіб, Закон України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій, а тому укладення оскаржуваного договору іпотеки було здійснено саме в порядку здійснення кредитних операцій, оскільки такий договір іпотеки є забезпеченням виконання зобов`язання за договором банківського вкладу. Крім того, дані положення стосуються лише правочинів неплатоспроможного банку (тобто банку визнаного неплатоспроможним, який є таким з моменту його визнання неплатоспроможним). Станом на день укладання оспорюваного договору рішення про визнання банку неплатоспроможним не існувало. Твердження позивача про порушення при укладенні іпотечного договору Закону України «Про охорону культурної спадщини», спростовується наступним. Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Згідно з абз. 6 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» у документі, який посвідчує право власності на пам`ятку, обов`язково вказуються категорія пам`ятки, дата і номер рішення про її державну реєстрацію. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нежиле приміщення (в літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 411802680000, розташоване за адресою: [ADDRESS] є об`єктом культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Таким чином, предмет іпотеки оспорюваного договору не є пам`яткою культурної спадщини в розумінні Закону України «Про охорону культурної спадщини». При цьому, суд відхиляє посилання позивача на ст. 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини», виходячи з наступного. За змістом ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Отже, власник об`єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб`єктивне право на таке майно (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Виходячи із правового визначення поняття іпотеки, наведеного у Законі України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов`язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам`ятки, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним. Натомість при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржником зобов`язань за кредитним договором той факт, що предмет іпотеки є об`єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення статті 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якими передбачено право привілеєвої купівлі пам`ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини. При цьому нереалізація цим органом такого права з урахуванням дотримання передбаченої законом процедури повідомлення останнього не є підставою для заборони відчуження об`єкта культурної спадщини. Крім того, припущення наявності ймовірного недотримання процедури погодження з відповідним органом при укладенні оспорюваного договору дає підстави для висновку, що заінтересованою особою, яка має право порушувати питання про визнання такого правочину недійсним з підстав, викладених у позовній заяві у справі, що розглядається, є відповідний орган охорони культурної спадщини, а не позивач. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз`яснень, наведених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму № 9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених Законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Таким чином, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення вимог законодавства при укладенні оспорюваного договору іпотеки, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed