Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом та просив стягнути безпідставно одержані грошові кошти за нікчемним правочином у сумі 112 785 грн. 96 коп., яка складається з суми основного боргу - 109 350 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3 435 грн. 96 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 грудня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу. Позивачу пояснили, що він повинен сплатити комісію за організацію у розмірі 18 000 грн. Крім того, позивач має сплатити авансовий платіж у розмірі 90 000 грн. [PERSON] зазначає, що форма договору не відповідає вимог законодавства щодо його нотаріального посвідчення. Сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов, а саме щодо предмету договору, що є підставою вважати договір неукладеним. Таким чином, відповідач безпідставно користувався грошовими коштами позивача, які були передані на виконання умов договору. Позивач, будучи належним повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач, будучи належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 грудня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір № 002937 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Geely Emgrand-X7. [PERSON] вніс на рахунок ТОВ «ТОВ «ЛК «Еталон» кошти на загальну суму 109 350 грн. згідно договору фінансового лізингу. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про витребування майна власником з чужого незаконного володіння. Відповідно до вимог ст. 1214 ЦК України у разі безпідставно одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу від 16 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон» нотаріально посвідчено не було, а тому він є нікчемним. Таким чином, повернення позивачу коштів, сплачених на виконання умов цього договору відповідає вимогам закону в силу вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення коштів, які були сплачені позивачем на виконання умов договору. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved