Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 15 квітня 2001 року мешкає за адресою: [ADDRESS]. Цю квартиру вона придбала у березні 2001 року у [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1993р., виданого Ясинуватським відділенням дороги, право власності на цю квартиру мали подружжя [PERSON] та [PERSON]. 13 листопада 2000 року померла [PERSON], після смерті якої [PERSON] вирішив продати квартиру, але для цього йому було потрібно оформити спадщину після смерті дружини. 15 березня 2001 року вона домовилась з [PERSON] про те, що купить у нього квартиру за 1800 грн. Вона повністю сплатила обумовлену суму грошей, про що [PERSON] написав їй розписку, в якій зобовязався протягом трьох місяців переоформити не неї квартиру. Однак 4 квітня 2001 року [PERSON] помер, після смерті якого ніхто із спадкоємців до неї не звертався. В січні 2017 року вона дізналась про те, що у [PERSON] є дочка [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті своєї матері і 8 листопада 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться за адресою: м. Красноарміськ, вулиця Невського, будинок 84. Спільних дітей у подружжя [PERSON] не було. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] разом із [PERSON], який також прийняв спадщину після смерті дружини в порядку ст.1268 ЦК України. Таким чином, з квітня 2001 року вона постійно мешкає в цій квартирі, сплачує комунальні послуги. На підставі наведеного позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, пояснивши суду, що 15 березня 2001 року домовилась з [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В цей же день вона віддала [PERSON] гроші в сумі 1800 грн. в присутності його брата та своєї матері, а [PERSON] передав їй свідоцтво про право власності на квартиру, технічний паспорт на квартиру та розпорядження про приватизацію. 4 квітня 2001 року [PERSON] помер, після смерті якого вона 15 квітня 2001 року вселилась в квартиру і з того часу там мешкає. Проживаючи в квартирі, вона сплатила заборгованість за комунальні послуги, уклала договори із житлово-експлуатаційними та комунальними підприємствами. Після спливу 10 років з моменту заселення в квартиру звернулась до суду з позовом про визнання права власності на житло за набувальною давністю. Представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги. Відповідачка позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON], спадщину після смерті матері прийняла і вже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку будинку № 84 по вулиці Невського в м. Покровську. Вона та її сестра здійснювали поховання матері. Про те, що в спадковій квартирі [ADDRESS] є частка її матері, їй відомо не було, крім того їй не було відомо про те, що чоловік матері [PERSON] помер, і вона вважала, що при живому чоловікові вона не матиме право на спадкування після смерті матері. На теперішній час вона має бажання оформити спадщину після смерті матері на частку квартири [ADDRESS] в память своєї матері. Її сестра [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті матері на її користь. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що відповідачка є спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] і має право у будь-який час оформити свої спадкові права, оскільки законом не передбачено кінцеві строки прийняття спадщини. Зазначила, що позивачка знала про існування спадкоємців померлої [PERSON], отже володіє спірною квартирою недобросовісно. Відповідач [PERSON] міська рада Донецької області надала заяву, в якій позовні вимоги визнала, просила справу розглянути за відсутності її представника (а.с.34, 51). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 листопада 1993 року Ясинуватським відділенням дороги згідно з рішенням від 15 листопада 1993 року № 200, довідки КП Бюро технічної інвентаризації № 442 від 20.10.2009р. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності за [PERSON], [PERSON] зареєстровано в БТІ м. Красноармійська 3 грудня 1993 року за № 5. 13 листопада 2000 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 13 листопада 2000 року виконкомом [PERSON] міської ради Донецької області, а 4 квітня 2001 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 5 квітня 2001 року виконкомом [PERSON] міської ради Донецької області. Позивачка мешкає одна за адресою: [ADDRESS] з 15 квітня 2001 року, своєчасно оплачує комунальні послуги, що слідує з довідки [PERSON] міської ради від 20.11.2015р. та акту обслуговування [PERSON] міської ради від 20.11.2015р. Відповідачка є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON], спадщину після її смерті прийняла, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 листопада 2001 року на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться в м. Красноармійську, вулиця Невського, будинок № 84, який належав спадкодавцю на підставі рішення народного суду міста Красноармійська від 16.04.1985р. та зареєстрованого в БТІ м. Красноармійська 22.04.1987р. за № 9307, а також зареєструвала за собою право власності на зазначену частку житлового будинку в БТІ м. Красноармійська 9 листопада 2001 року. Згідно повідомлення в.о. завідувачої Першої красноармійської держнотконтори від 23.03.2017р. № 210/01-16 після смерті 13.11.2000р. [PERSON] 8 листопада 2001 року було заведено спадкову справу № 502. Тією ж датою за реєстровим номером 1392 було видано свідоцтво про право на спадщину. Але повідомити, на чиє імя було видано свідоцтво про право на спадщину, коло спадкоємців, які звернулись із заявою про прийняття спадщини та на яке саме майно, не мається можливості, оскільки Першою красноармійською державною нотаріальною конторою нотаріальні справи по 2001 рік включно, в тому числі вищезазначена спадкова справа, були передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву, що на теперішній час розташований на тимчасово непідконтрольній території України. Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є -законний обєкт володіння, -добросовісність володіння, -відкритість володіння, -давність володіння та його безперервність. Згідно розяснень Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку про те, що позивачка потягом 16 років, хоча і відкрито, але недобросовісно володіла спірним майном, оскільки не була спадкоємцем ані за законом, ані за заповітом після смерті [PERSON] та [PERSON], а вселилася у квартиру без відповідної правової підстави. Крім того, з пояснень позивачки, випливає, що їй було відомо про існування у [PERSON] двох дочок від першого шлюбу, отже вона не могла не розуміти про наявність у них прав на спадкове майно після смерті їх матері [PERSON] Стаття 57 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, доказів того, що відповідачка добросовісно володіє спірною квартирою, суду не надано. Судом не може бути взято до уваги розписку нібито про продаж [PERSON] квартири [ADDRESS] [PERSON] за 1800 грн., оскільки відповідачкою оспорюєтся її авторство, а інше позивачкою не доведено. Крім того, навіть при встановленні автору цієї розписки [PERSON] на мав права розпоряджатися спірною квартирою повністю без правового оформлення її частки, що залишилась після смерті його дружини [PERSON] На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що підстав для набуття позивачкою права власності на спірну квартиру в порядку ст.344 ЦК України немає, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Згідно ст.88 ЦПК України у звязку з відмовою в позові понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.244, 248, 328, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed