Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду, представник позивача вказувала, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Проте, за вказаною адресою проживає [PERSON] , яка, як зазначає представник позивача, відмовляється у добровільному порядку звільняти вищевказану квартиру. У зв`язку із тим, що [PERSON] позбавлена права користування та розпорядження вказаним належним їй майном, представник [PERSON] звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву не скористалася, відзив на позовну заяву на адресу суду не надходив. Представник [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від особи надійшла заява про підтримання позову у повному обсязі та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідачів по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши відповідний позов, письмові докази, що були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №194932708 від 26 грудня 2019 року, №214378492 від 30 червня 2020 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Право власності за [PERSON] на вказане майно було зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2019 року, виданого державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса Мельник Л.В., після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] . Судом звернуто увагу, що 28 листопада 2019 року ТОВ «Профбюро технічної інвентаризації» було видано технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Крім того, відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у справі №521/16149/17 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом - відмовлено. Постанова суду набрала законної сили у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] намагалась у позасудовому порядку здійснити дій щодо виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Так, 01 серпня 2019 року позивачем було надіслано відповідачу лист-вимогу про виселення з квартири за вищевказаною адресою. Утім, відповідач [PERSON] продовжує проживати у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується також листом ЖБК «Моряк» на лист адвоката Єштокіної Ю.В. №001/18 від 05 лютого 2018 року, посвідченим головою кооперативу [PERSON] . Як регламентує ст. 29 ч. 1 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ст. 317 ч. 1, 2 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У силу ст. 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно із ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 383 ч. 1, ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як чітко регламентує ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, зокрема, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 109 ЖК УРСР, зокрема, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Крім того, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України суд доходить висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно із ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved