Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні нею житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування вказаним будинком, стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені нею у зв`язку зі сплатою судового збору. Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку\~ [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Баранівської державної нотаріальної контори Вовк Н.М. від 10.12.2015 року. У вказаному житловому будинку зареєстрований батько позивача, відповідач по справі - [PERSON] , з яким мати позивача, спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] , розірвала шлюб ще у 2002 році. Відповідач [PERSON] \~з 2016\~року не\~проживає у\~спірному будинку. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися належним їй будинком, тому звернулася до суду за захистом свого цивільного права. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. (а.с. 20) Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився, подав заяву про визнання позову, просить розглядати справу без його участі. (а.с. 22) В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~ є власником житлового будинку\~ [ADDRESS] , що підтверджується даними копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2015 року, посвідченого нотаріусом Баранівської державної нотаріальної контори Житомирської області Вовк Н.М., реєстровий №1502 та даними копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №49521366 від 10.12.2015 року. Спадщину позивач прийняла після матері [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Рівне Рівненської області. (а.с. 8,9,7) Згідно з даними довідки Виконавчого комітету Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області № 08 від 09.01.2020 року відповідач [PERSON] , [INFO] , за даними погосподарської книги №1 дійсно зареєстрований в [ADDRESS] , з 2016 року за місцем реєстрації не проживає. (а.с.10) Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] , відповідач по справі, розірвали шлюб у 2002 році, що підтверджується даними копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 12.03.2002 року серія [NUMBER] , даними копії довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області №83 від 27.03.2008 року. (а.с.5,6) Позивач [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача, що підтверджується даними довідки Виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області №1533/26-14 від 10.02.2020 року. (а.с.11) Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Оскільки, відповідач не був членом сім`ї позивача, більше року не проживає у спірному будинку, не є власником (співвласником) або наймачем спірного житлового будинку, тому його необхідно визнати такими, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. ст. 141, 142, 206 ЦПК України. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved