Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

У мотивуванні позовних вимог позивач вказав, позивачу на праві приватної власності належить квартира № 182, яка знаходиться в багатоквартирному житловому будинку по [ADDRESS]. На сьогоднішній день за вказаною адресою зареєстрований та проживає громадянин Росії [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, після придбання позивачем вищевказаної квартири [PERSON] втратив право користування даним житловим приміщенням. В той же час, відповідач відмовляється добровільно звільнити належну позивачу квартиру та знятись із реєстрації в ній, що, в свою чергу, порушує право власності позивача, оскільки він не може вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач на підставі вимог ст.107 ЖК України, 317 ЦК України вимагає: - усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням: квартирою № 182, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - виселити [PERSON] з квартири № 182, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач заперечень стосовно позовних вимог суду не надав. Представник позивача на позові наполягав. Що вказав в заяві. Дослідивши і оцінивши в сукупності письмові докази матеріалів справи судом встановлені наступні факти та обставини: Як зазначено в ст.10, 11 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає доведеним факт, що позивач є власником квартири № 182, яка знаходиться в житловому будинку по [ADDRESS]. Вказані обставини позивачем підтверджені копією відомостей з державного реєстру прав на нерухоме майно. Вказані відомості свідчать, що позивач став власником вказаною квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Вказане нерухоме майно перебувало в іпотеці на підставі договору про іпотеку. На теперішній час за вказаною адресою зареєстрований та проживає громадянин Росії [PERSON]. Вказані обставини ніким не заперечуються, а тому суд вважає їх доведеними та які не потребують доказуванню. Отже, згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 401ч.1 ЦК України визначено, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Статтею 402 ЦК України визначено, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Статтею 405 ч.2 ЦК України визначено, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, після придбання позивачем вищевказаної квартири відповідач, втратив право користування даним житловим приміщенням. Крім того, відповідач на теперішній час добровільно не звільнив належну позивачу квартиру та не знявся із реєстрації за вказаною адресою. Проте, відповідач не є членом сім'ї позивача та договір про право користування вищеозначеним майном з позивачем не укладав, що є порушенням вимог ст.401, 402, 405 ЦК України. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, наявна реєстрація відповідача в вказаної квартирі є підставою визначеною ст. 391 ЦК України: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вказано вище відповідач втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням, а тому суд вважає можливими визнати відповідача особою яка втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки на думку суду, відповідач є такою особою яка втратила право користування житловим приміщенням, відповідно ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами Таким чином, враховуючи, що позивач придбав вказане майно у вигляді квартири на прилюдних торгах, яке було предметом іпотеки, як власник майна з вищезазначених підстав позивач має право вимагати про виселення вказаної особи. Отже вказані обставини які відповідають наведеним нормам закону є підставами для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved