Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

у листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 20.03.2020 за результатами аукціону він придбав у відповідача об`єкт (лот), а саме, одноповерхову нежитлову будівлю (частину складу) загальною площею 34,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Натомість, нотаріус відмовила у посвідченні договору-купівлі продажу вказаної будівлі, у зв`язку з відсутністю інформації про зареєстроване право в Держземкадастрі на земельну ділянку, на якій знаходиться куплене ним майно. Також у постанові нотаріуса зазначено, що немає такої форми власності як колективна, а є приватна, землі комунальної та державної власності. В Державному акті зазначено, що земля, на якій знаходиться спірне майно, належить до колективної форми власності. Позивач стверджує, що на його звернення до відповідача щодо передачі вказаної земельної ділянки у відання Машівської територіальної громади, тобто у комунальну власність, він фактично отримав відмову. Вважає, що дані обставини свідчать про невизнання його права на придбаний об`єкт, що порушує його права володіти та розпоряджатися нерухомістю, а тому просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (складське приміщення) загальною площею 34,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 30.11.2020 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с. 29). У подальшому, хвалою суду від 18.03.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 64). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, наполягав на задоволенні позову та пояснив, що іншим шляхом його довіритель не може оформити право власності на придбане ним на аукціонні складське приміщення, хоча сплатив кошти продавцю та звернувся до нотаріуса щоб посвідчити договір, оскільки земля, на якій розташований склад, відноситься до колективної форми власності, а такої форми власності на даний час не існує. Представник відповідача позов визнала та пояснила, що дійсно [PERSON] придбав на аукціонні в СТ «Машівський райунівермаг» складське приміщення, сплатив грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн, але оскільки земельна ділянка під складом належить СТ «Машівський райунівермаг» на праві колективної власності, якої на даний час не існує, нотаріус відмовила в посвідченні договору купівлі-продажу. Також повідомила, що після укладення договору купівлі-продажу вона звернулася до Машівської селищної ради щоб передати землю, але це питання ще вивчається. Третя особа в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні питання покладається на розсуд суду (а.с. 35). Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 20 березня 2020 року між Споживчим товариством «Машівський райунівермаг» від імені якого діє голова правління Печериця Л.О. та [PERSON] укладений договір № 1 купівлі-продажу основних засобів, за умовами якого продавець продає, а покупець купує одноповерхову нежитлову будівлю частини складу, загальною площею 34,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 100 000 грн (а.с. 11). Вказана будівля на праві колективної власності належить СП «Коопунівермаг», правонаступником якого є СТ «Машівський райунівермаг», що стверджується реєстраційним посвідчення та довідками КП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», технічним паспортом на виробничий будинок за [ADDRESS] , а також копією статуту СТ «Машівський рай універмаг» (а.с.75-92,101-109). Цього ж числа складений акт приймання - передачі основних засобів від Споживчого товариства «Машівський райунівермаг» - [PERSON] (а.с. 18). Як убачається з Державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER], земля, на якій знаходиться спірна будівля, належить до колективної форми власності (а.с. 13-15). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, інформація про зареєстроване право на земельну ділянку кадастровий номер 5323055100:30:001:1389, за адресою: [ADDRESS] - відсутня. Користувачем земельної ділянки є Споживче товариство «Машівський рай універмаг» на підставі Державного акта від 17.11.1998 [NUMBER] (а.с. 19-21). Згідно з довідкою № 31 від 30.06.2020, [PERSON] дійсно сплатив за придбані основні засоби на аукціоні, що відбувся 20.03.2020, а саме за одноповерхову нежитлову будівлю (частина складу) загальною площею 34,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в повному обсязі (а.с. 22). Постановою приватного нотаріуса Машівського районного нотаріального округу Уразовської-Будігай В.В. від 10 вересня 202 року позивачу відмовлено в посвідченні договору купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 34,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з наявними розбіжностями в поданих документах, а також заявленими та зареєстрованими правами (а.с. 23-24). 03.11.2020 [PERSON] звернувся до голови правління Споживчого товариства «Машівський рай універмаг» Печериці Л.О. з проханням вирішити питання про передачу земельної ділянки кадастровий номер 5323055100:100:30:001:1389 площею 0,1141 га у відання Машівської територіальної громади, тобто у комунальну власність, яка передбачена ст. 78 ЗК України, зазначаючи, що це йому потрібно для подальшого вирішення питання про виділення йому в користування земельної ділянки, яка знаходиться під купленою ним нежитловою будівлею (а.с. 25). 09.11.2020 Печериця Л.О. повідомила [PERSON] про те, що земельна ділянка перебуває у колективній власності СТ «Машівський райунівермаг» на законних підставах і тому немає підстав передавати її у відання Машівської територіальної громади, тобто у комунальну власність (а.с. 26). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Згідно із наявними у справі доказами установленим є факт, що позивач виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу складського приміщення, що сторонами не заперечується. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Також частиною другою ст. 377 Цивільного кодексу та частиною шостою ст. 120 Земельного кодексу встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів \-державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Згідно з частиною першою ст. 54 Закону про нотаріат нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (частина перша ст. 49 цього Закону). У постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норми статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду і передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Відмовляючи позивачу в посвідченні договору купівлі-продажу нотаріус зазначила про неможливість встановити правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване складське приміщення, водночас Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №906/392/18 (постанова ВП ВС від 5 листопада 2019 року), зазначила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005. Стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб. Тобто право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні. Користувачем земельної ділянки, на якій розташоване спірне складське приміщення, на праві колективної власності, є Споживче товариство «Машівський рай універмаг», як правонаступник Машівського спільного підприємства «Коопунівермаг» районної спілки споживчих товариств на підставі Державного акта від 17.11.1998 [NUMBER] та до 2002 року Земельним кодексом України (стаття 5) передбачалась така форма власності. Отже, враховуючи, що позивач виконав зобов`язання за договором купівлі-продажу складського приміщення, яке належить відповідачу, який також має право користування земельною ділянкою на праві колективної власності, на якій розміщене складське приміщення, та у зв`язку з неможливістю встановити правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення, нотаріусом відмовлено в посвідченні договору купівлі-продажу, суд може захистити порушене право саме у спосіб визнання за позивачем права власності на спірне майно та при цьому права інших осіб порушені не будуть, а тому позов потрібно задовольнити. Судові витрати покладаються на позивача на його прохання. На підставі викладеного,

Outcome: approved