Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

у лютому 2016 року позивач за первісним позовом звернувся до суду та просить визнати недійсним договір комісії від 12.02.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Альянс» та [PERSON]; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль [NUMBER]. Первісний позов позивачем мотивний тим, що із 01.09.2007 року по 27.05.2015 року він перебував у шлюбі із [PERSON] За час спільного проживання, за спільні кошти, ними було придбано 20.06.2014 року автомобіль [NUMBER] та зареєстровано на відповідача. 12.02.2015 року, без його згоди, остання уклала договір комісії із ТОВ «Торговий Альянс» та в подальшому довідкою рахунком серії ВІА № 642974 від 12.02.2015 року засвідчено факт придбання даного автомобіля у власність [PERSON], яка являється її матірю. Оскільки відповідач не мала права укладати без його згоди вказаний вище договір комісії, то даний правочин повинен бути визнаний недійсним, а автомобіль визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Зустрічний позов подано відповідачем [PERSON], який 23.09.2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава обєднаний в одне провадження з первісним. (Том 1 а.с.158). У зустрічному позові позивач просить суд поділити майно, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме виділити відповідачу [PERSON] наступне майно: -Телевізор LG вартістю 10000 грн.; -Пральну машину вартістю 9000 грн.; -Столик журнальний вартістю 3000 грн.; -Диван кухонний вартістю 4200 грн.; -Посуд Luminarc вартісю 1000 грн.; -Два столових набори вартістю 1000 грн.; -Мультиварку вартістю 2900 грн.; -Ножі та виделки вартістю 750 грн.; -Шкіряний куточок вартістю 4600 грн.; -Люстра в залі вартістю 950 грн.; -Ноутбук MacBook вартістю 12000 грн.; -Полиця під телевізор вартістю 1200 грн.; -3 електробатареї вартістю 15000 грн. Виділити [PERSON] наступне майно: -Холодильник LG вартістю 14000 грн.; -Посудомийка вартістю 6000 грн.; -Стіл кухонний з табуретами вартістю 5000 грн.; -Комод дитячий з пеленальним столиком вартістю 4000 грн.; -Дитяче ліжко вартістю 2000 грн.; -Дитячі іграшки вартістю 500 грн.; -Кухонний комбайн вартістю 2200 грн.; -Йогуртниця вартістю 1100 грн.; -Ліжко вартістю 3800 грн.; -Люстра в спальні вартістю 2000 грн.; -Ноутбук ASUS вартістю 9000 грн.; -Набір посуду Rondell вартістю 1000 грн.; -3 електробатареї вартістю 15000 грн. Визнати її приватною особистою власністю автомобіль [NUMBER]. Зустрічний позов позивачем мотивований тим, що в період часу із 01.09.2007 року по 27.05.2015 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON] За час спільного проживання з останнім, за спільні кошти ними було придбано наступне майно: -Телевізор LG вартістю 10000 грн.; -Пральну машину вартістю 9000 грн.; -Столик журнальний вартістю 3000 грн.; -Диван кухонний вартістю 4200 грн.; -Посуд Luminarc вартісю 1000 грн.; -Два столових набори вартістю 1000 грн.; -Мультиварку вартістю 2900 грн.; -Ножі та виделки вартістю 750 грн.; -Шкіряний куточок вартістю 4600 грн.; -Люстра в залі вартістю 950 грн.; -Ноутбук MacBook вартістю 12000 грн.; -Полиця під телевізор вартістю 1200 грн.; -3 електробатареї вартістю 15000 грн. -Холодильник LG вартістю 14000 грн.; -Посудомийка вартістю 6000 грн.; -Стіл кухонний з табуретами вартістю 5000 грн.; -Комод дитячий з пеленальним столиком вартістю 4000 грн.; -Дитяче ліжко вартістю 2000 грн.; -Дитячі іграшки вартістю 500 грн.; -Кухонний комбайн вартістю 2200 грн.; -Йогуртниця вартістю 1100 грн.; -Ліжко вартістю 3800 грн.; -Люстра в спальні вартістю 2000 грн.; -Ноутбук ASUS вартістю 9000 грн.; -Набір посуду Rondell вартістю 1000 грн.; -3 електробатареї вартістю 15000 грн. Вказане вище майно після припинення між ними шлюбних відносин залишається у користуванні відповідача [PERSON] та дійти згоди щодо його поділу у добровільному порядку вони не можуть. З урахуванням перебування на її утриманні малолітньої дитини, нею запропонований варіант поділу даного майна, вказаний вище. Окрім цього на її особисті кошти 20.06.2014 року нею придбано автомобіль [NUMBER]., який являється її особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому, зустрічний позов визнано частково, а саме запропоновано варіант поділу майна, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме виділити [PERSON]: -- Телевізор LG вартістю 10000 грн.; -Пральну машину вартістю 9000 грн.; -Диван кухонний вартістю 4200 грн.; -[PERSON] столовий набір вартістю 500 грн.; -Полицю під телевізор вартістю 1200 грн.; -Посудомийку вартістю 6000 грн.; -Стіл кухонний з табуретами вартістю 5000 грн.; -Ліжко вартістю 3800 грн. Загальна вартість даного майна складає 39700 грн. Виділити [PERSON] наступне майно: -Посуд Luminarc вартісю 1000 грн.; -[PERSON] столовий набір вартістю 500 грн.; -Мультиварку вартістю 2900 грн.; -Ножі та виделки вартістю 750 грн.; -Холодильник LG вартістю 14000 грн.; -Кухонний комбайн вартістю 2200 грн.; -Йогуртниця вартістю 1100 грн.; -Набір посуду Rondell вартістю 1000 грн.; -Комод дитячий з пеленальним столиком вартістю 4000 грн.; -Дитяче ліжко вартістю 2000 грн.; -Дитячі іграшки вартістю 500 грн.; -Мобільний телефон Iphоne вартістю 11000 грн.; -Планшет Ipad вартістю 11000 грн.; Загальна вартість майна складає 51950 грн. При цьому майно у вигляді столика журнального, ноутбуку MacBook Air, шкіряного куточка не придбавалося ними у шлюбі взагалі. Майно у вигляді люстри в зал та люстри у спальні було подаровано йому його матірю, майно у вигляді ноутбуку ASUS та 6 електробатарей придбавалося особисто ним. Представник відповідача ТОВ «Торговий Альянс» у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Третя особа: [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та пояснила, що на законних підставах придбала автомобіль [NUMBER], оскільки дане майно належало на праві особистої приватної власності її доньці [PERSON] На даний час вона продала автомобіль [PERSON] Треті особи [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку: згідно даних Свідоцтва про одруження серії І-КЕ № 033052, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ, 01.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що зроблено запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 1397. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON]. (Том 1 а.с.13). Сторони перебували у шлюбі до 27.05.2015 року, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27.05.2015 року. [PERSON] народилася 07.11.2008 року у м.Полтава, що підтверджено Свідоцтвом про народження серії І-КЕ № 081532, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ. (Том 1 а.с.136). 20.06.2014 року право власності на автомобіль [NUMBER] зареєстровано за [PERSON], що підтверджено даними Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ № 059065. (Том 1 а.с.11). 12.02.2015 року між ТОВ [PERSON] (комісіонер) та [PERSON] (комітент) укладено договір комісії, згідно якого комісіонер зобовязався за дорученням комітента за винагороду здійснити від свого імені одну або кілька угод з продажу автомобіля [NUMBER]. (Том 1 а.с.12). Відповідно до довідки рахунку серії ВІА № 642974 від 12.05.2015 року [PERSON] продано легковий автомобіль [NUMBER]. (Том 1 а.с.16). Згідно повідомлення із Регіонального центру у Полтавській області від 14.06.2016 року, станом на 09.06.2016 року автомобіль [NUMBER] зареєстрований за [PERSON]. (Том 1 а.с.59). За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. У судовому засіданні встановлено, що автомобіль [NUMBER] придбано 20.06.2014 року, а саме під час перебування у шлюбі. Відповідач [PERSON] не довела перед судом факту придбання спірного автомобіля виключно на її грошові кошти та з цих підстав суд не приймає до уваги її доводів та показань свідка [PERSON] в частині надання останньою грошових коштів своїй доньці на купівлі даного автомобіля. За змістом п.12 постанови Пленуму ВС від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК. Таким чином, суд не приймає до уваги як допустимий доказ показання свідка [PERSON] в частині надання своїй доньці грошових коштів на купівлю спірного автомобіля, оскільки даний правочин не було оформлено письмово Суд не приймає як належний доказ договір позики від 24.05.2014 року, укладений між [PERSON] ( позичальник) та [PERSON] (позикодавець), згідно якого позикодавець передала позичальнику грошові кошти для купівлі автомобіля, а позичальник зобовязалася повернути позикодавцеві таку з суму грошових коштів. Розмір позики склав 165000 грн. Так, із даного договору позики від 24.05.2014 року не вбачається, що позика бралася саме на купівлю автомобіля автомобіль [NUMBER], а [PERSON] не була стороною цього договору. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що під час перебування у шлюбі 20.06.2014 року сторонами було придбано автомобіль [NUMBER], а тому на той час він був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки [PERSON] не довела факту придбання виключно на свої кошти. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. ( Правова позиція ВСУ у справі за № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року). Предметом судового дослідження є договір комісії від 12.02.2015 року, який позивач за первісним позовом [PERSON] просить визнати недійсним, згідно якого комісіонер зобовязався за дорученням комітента за винагороду здійснити від свого імені одну або кілька угод з продажу автомобіля [NUMBER]. Укладення оспорюваного договору відбувалося, коли сторони перебували у шлюбі. Однак, у судовому засіданні позивач [PERSON] не надав доказів про те, що при укладенні оспорюваного договору третя особа - контрагент за таким договором, діяла недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому на час розгляду справи у суді право власності на спірний автомобіль вже зареєстровано за [PERSON], дане право ніким не оспорюється, то з цих підстав суд позбавлений можливості визнати право спільної сумісної власності на цей же автомобіль за сторонами. З цих підстав, суд приходить до висновку, що первісний позов до задоволення не підлягає. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною 1 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами визнається, що в період шлюбу ними за спільні кошти придбано наступне майно: -Холодильник LG вартістю 14000 грн.; -Комод дитячий з пеленальним столиком 4000 грн.; -Дитяче ліжко 2000 грн.; -Дитячі іграшки 500 грн.; -Кухонний комбайн 2200 грн. -Йогуртниця вартістю 1100 грн. -Набір посуду Rondell 1000 грн.; -Два столових набори вартістю 1000 грн.; -Посуд Luminarc вартісю 1000 грн.; -Мультиварка вартістю 2900 грн.; -Ножі та виделки вартістю 750 грн.; -Стіл кухонний з табуретами вартістю 5000 грн.; -Телевізор LG вартістю 10 000 грн.; -Пральну машину вартістю 9000 грн.; -Диван кухонний вартістю 4200 грн.; -[PERSON] столовий набір вартістю 500 грн.; -Полицю під телевізор вартістю 1200 грн. -Посудомийка вартістю 6000 грн.; -Ліжко вартістю 3800 грн. При цьому відповідач за зустрічним позовом [PERSON] заперечив проти того, що під шлюбу сторонами придбавалося майно у вигляді столика журнального, ноутбуку MacBook Air, шкіряного куточка; майно у вигляді ноутбуку ASUS та 6 електробатарей придбавалося особисто ним. Оскільки на розгляд сторонами не надано доказів щодо придбання майна у вигляді столика журнального, ноутбуку MacBook Air, шкіряного куточка, ноутбуку ASUS, люстр у спальні та залі, а також електробатарей у кількості 6 штук, то суд не відносить дане майно до такого, що являється спільною сумісною власністю подружжя. У запереченнях, поданих [PERSON], останній вказав майно у вигляді мобільний телефону Іphone вартістю 11000 грн., планшета Ipad вартістю 11000 грн. та яке просив виділити [PERSON] З підстав того, що [PERSON] заперечила факт придбання у шлюбі цього майна, на розгляд суду не надано доказів щодо його придбання, то суд не відносить його такого, що являється спільною сумісною власністю подружжя. Сторони дійшли згоди щодо ціни майна та поділу наступного майна, а саме: виділити [PERSON]: -Холодильник LG вартістю 14000 грн.; -Комод дитячий з пеленальним столиком 4000 грн.; -Дитяче ліжко 2000 грн.; -Дитячі іграшки 500 грн.; -Кухонний комбайн 2200 грн. -Йогуртниця вартістю 1100 грн. -Набір посуду Rondell 1000 грн. Виділити [PERSON]: -Телевізор LG вартістю 10 000 грн.; -Пральну машину вартістю 9000 грн.; -Диван кухонний вартістю 4200 грн.; -Полицю під телевізор вартістю 1200 грн. Відносно іншого майна, до якого при поділі сторони не дійшли згоди та яке являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме -Двох столових наборів вартістю 1000 грн.; -Посуд Luminarc вартісю 1000 грн.; -Мультиварка вартістю 2900 грн.; -Ножів та виделок вартістю 750 грн.; -Посудомийки вартістю 6000 грн.; -Столу кухонного з табуретами вартістю 5000 грн.; -Ліжка вартістю 3800 грн., суд виходить із потреб кожної із сторін, проживання дитини із [PERSON], а також принципу рівності при поділі майна та вважає за необхідне поділити між сторонами столові набори вартістю 1000 грн., виділивши кожному по одному набору. Виділити [PERSON] посуд Luminarc вартісю 1000 грн., мультиварку вартістю 2900 грн., ножі та виделки вартістю 750 грн., стіл кухонний з табуретами вартістю 5000 грн. Виділити [PERSON] посудомийку вартістю 6000 грн., ліжка вартістю 3800 грн. Таким чином загальна вартість майна, яка підлягає виділенню [PERSON] складає 34950 грн. Загальна вартість майна, яка підлягає виділенню [PERSON] складає 34700 грн. Оскільки частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними, а [PERSON] виділено майна на праві особистої приватної власності на 250 грн. більше (34950 - 34700 = 250 ), ніж [PERSON], то на користь останнього підлягає стягненню дана сума грошової компенсації. У судовому засіданні [PERSON] не довела факту придбання автомобіля [NUMBER] виключно на її кошти, на даний час цей транспортний засіб зареєстровано за іншої особою, право власності якої на даний автомобіль ніким не оспорюється. А тому позовна вимога в частині визнання автомобіля на праві особистої приватної власності за [PERSON] до задоволення не підлягає. З урахуванням викладеного суд приходить до часткового задоволення зустрічного позову. Судові витрати суд вирішує у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено, то судовий збір стягненню із позивача та користь відповідача не підлягає. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава від 23.09.2016 року відстрочено сплату судового збору [PERSON] за подачу зустрічного позову до ухвалення судового рішення у справі. При подачі зустрічного позову [PERSON] заявила вимогу дві вимоги матеріального характеру, а саме про поділ майна подружжя та виділення на праві особистої приватної власності майна та про визнання на праві особистої приватної власності автомобіля. За результатами судового розгляду зустрічний позов задоволено частково та виділено на праві особистої приватної власності [PERSON] майно на загальну суму 34950 грн., а тому до сплати у вигляді судового збору підлягає сума у розмірі 551,20 грн. за першу позовну вимогу. У томі 1 а.с.144 наявний звіт № 612 про незалежну оцінку майна, згідно якого вартість автомобіля склала 401130 грн. Таким чином із [PERSON] за подання другої позовної вимоги майнового характеру в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 4011, 30 грн. Сума судового збору за дві позовні вимоги матеріального характеру склала 4360,80 грн. (551,20 + 4011, 30 = 4562, 50). Оскільки перша позовна вимога матеріального характеру задоволена частково, то 275,60 грн. підлягає стягненню в дохід держави із [PERSON] (551,20/2 =275,60) З урахуванням викладеного, із [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави несплачений судовий збір у розмірі 4286, 60 грн. (4011,30 +275,60 = 4286,60).

Outcome: partial