Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача в якому просила суд стягнути аліменти на утримання двох неповнолітніх доньок. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 26 жовтня 2002 року сторони перебували у шлюбі. Від якого мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні. На розгляді в суді перебуває справа про розірвання шлюбу. Відповідач вже майже рік не працює, грошові кошти на утримання дітей не надає. Місце роботи відповідача не відоме. Зважаючи на ціни на продукти харчування, одяг та житлові послуги, позивач із дітьми опинилися у скрутному матеріальному становищі. З цих підстав просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2021 року визначено головуючим у справі суддю Шролик І.С. На адресу суду 04 березня 2021 року засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, від представника відповідача. В якому вона зазначає, що викладені доводи позивача стосовно не надання матеріальної допомоги відповідачем на утримання дітей не відповідає обставинам справи. Після того як позивач разом з доньками змінила фактичне місце проживання, відповідач продовжував надавати дітям матеріальну допомогу, проте ніяких розписок з дружини не брав. Здійснював переказ коштів донькам на банківські картки, однак на підтвердження цього збереглися лише дві квитанції. Відповідач бажає постійно бути разом з своїми дітьми, однак останнім часом доньки стали емоційно віддалятися від батька. Стосовно відсутності заробітку спростовує, що протягом тривалого часу працював приватним підприємцем в сфері будівництва та забезпечував сімейне матеріальне становище. У зв`язку з введенням карантинних заходів щодо захисту населення від інфекційної хвороби, відповідач для уникнення повного банкрутства, змушений був припинити діяльність. Просив суд при прийнятті рішення врахувати те, що знаходиться в дуже важкому моральному та матеріальному становищі, допомагає своїм непрацездатним батькам, які є пенсіонерами, визначити розмір аліментів 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В судовому засіданні 16 березня 2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що твердження відповідача про те, що він для уникнення повного банкрутства, змушений був припинити свою діяльність як ФОП в зв`язку з введенням карантинних обмежень є абсурдними, так як він припинив свою підприємницьку діяльність ще 10 липня 2017 року на підставі власного рішення, в той час як карантинні заходи були введені у 2020 році. Окрім того, більше трьох років відповідач не працює, в той час коли є молодою, здоровою та працездатною людиною та не позбавлений можливості влаштуватися на роботу для забезпечення утримання дітей та збільшення своїх доходів. Несплата аліментів порушує права та законні інтереси дітей. З моменту переїзду з дітьми в гуртожиток, у зв`язку з неможливістю проживати в одній квартирі, втрьох вони проживають у маленькій кімнаті. По теперішній час позивач ніколи не перешкоджала у спілкуванні відповідача з дітьми, надавала можливість приймати участь у вихованні дітей. За півроку був лише один переказ коштів відповідачем, а саме по 2000 грн. кожній дитині. Старша дитина готується до вступу в університет, за заняття з репетиторами кожного тижня сплачують по 600 грн. Позивач працює провідним фахівцем відділу оренди та обліку комунальних послуг в КНУ ім. Тараса Шевченка, отримує заробітну плату 12000 грн., щомісячно. На її утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей та непрацююча мати, яка є пенсіонеркою, цих коштів не вистачає на утримання дітей. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року відкрито спрощене провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Також зауважила, що літні батьки не проживають разом із відповідачем, вони мають окреме житло. У відповідача є також рідна сестра, яка проживає за межами України, має достатнє матеріальне забезпечення та щомісяця пересилає кошти на допомогу батькам. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимог визнавала частково з підстав викладених у відзиві. Просила суд, з урахуванням того, що відповідач працює не офіційно, припинив свою господарську діяльність, допомагає літнім батькам, не має фінансової можливості надавати утримання дочкам у розмірі більшому ніж 50% прожиткового розміру на дитину відповідного віку. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 26 жовтня 2002 року між сторонами укладено шлюб відділом РАЦС Рокитнянського районного управління юстиції Київської області, про що зроблено актовий запис № 95, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] . (а.с. 3). Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 02 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження яких батьком записаний відповідач. (а.с. 4,7). Позивач разом із дітьми зареєстрована за адресою місця проживання відповідача [ADDRESS] , проте проживає разом із дітьми в кімнаті гуртожитку. Даний факт визнаний сторонами, тому не підлягає доведенню. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань [PERSON] займався будівництвом будівель, інших споруд, припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням 10 липня 2017 року. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Статтею 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати спільних з позивачем дітей і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем. Згідно з вимогами ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що може бути стягнутий з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей суд ураховує матеріальний стан сторін, стан здоров`я. За твердженням позивача, що не заперечується стороною відповідача, вона працює провідним фахівцем відділу оренди та обліку комунальних послуг в КНУ ім. Тараса Шевченка, отримує заробітну плату приблизно 12000 грн. Судом встановлено, що відповідач, є людиною працездатного віку, документів про те, що відповідач має постійний дохід (заробітну плату), суду не надано. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відповідач має періодичний мінливий дохід, його розмір вона не може визначити, відповідач займається ремонтними роботами. Посилання представника відповідача, що на утриманні у [PERSON] , перебувають його літні батьки, суд не може визнати доведеними, оскільки не надано доказів їх матеріального забезпечення. Лише перебування на пенсійному обліку [PERSON] , [PERSON] не доводить їх матеріального положення та наявність потреби в утриманні зі сторони сина [PERSON] . Як видно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Саме в цьому будинку проживають батьки відповідача. За поясненнями представника відповідача, батько відповідача зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка на підставі договору дарування належить відповідачу. Проте, перебування батька відповідача на стаціонарному лікуванні, доводить лише стан його здоров`я, та жодним чином не свідчить про витрати відповідача та обсяг допомоги,яку він надає батькові. Старша донька відповідача [PERSON] навчається в 11-В класі СШ № 252, що доводить посилання позивача про витрату додаткових грошових коштів, повязаних із необхідністю підготовки для вступу до вищого навчального закладу. Місце навчання, що розташоване безпосередній близості до колишнього місця проживання позивача разом із дітьми не доводить твердження представника відповідача про проживання старшої доньки разом із батьком та перебування її на його утриманні. Посилання представника відповідача про неможливість батька довести факту добровільного надання коштів донькам суд не приймає до уваги за їх недоведеністю. Оскільки клопотання про допит в якості свідків дітей, представником відповідача суду не заявлялось. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується надиференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Заперечуючи проти можливості відповідача сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини на двох неповнолітніх дітей, ані відповідач, ані його представник не надали суду докази, неможливості працевлаштування відповідача, будучи у працездатному віці, не відсутності доказів можливості робити за станом здоров`я. На підтвердження посилання про мінливий тимчасовий дохід відповідача та його розмір, також не надано суду жодного доказу. Судом досліджено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ( який станом на час розгляду справи становить віком від 6 до 18 років - 2 395 гривень). Підсумовуючи вищезазначене, з урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, та обов`язку обох батьків по утриманню дітей, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів у визначеному позивачем розмірі. Враховуючи вищевказані обставини по справі, відсутність доказів доходу відповідача, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлений на даний час Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», рівність прав як позивача так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, відсутність доказів неможливості відповідача сплачувати аліменти, чи за станом здоров`я бути працевлаштованим, суд приходить до висновку про визначення розміру аліментів у вигляді 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися як аліменти на утримання двох неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 лютого 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved