Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] до про розподіл майна подружжя. Вимоги позову були мотивовані тим, що 02.08.2014 року між сторонами спору був укладений шлюб, зареєстрований Відділом РАГС Славутицького міського управління юстиції в Київській області, актовий запис №90. Сторони спору до цього часу перебувають у зареєстрованому шлюбі, а до червня 2017 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, підтримували сімейні відносини. Відповідно з червня 2017 року Сторони спору перестали підтримували сімейні відносини, вести спільне господарство, хоча і продовжують проживати в одній квартирі. За час спільного проживання, «27» жовтня 2015 року за договором купівлі продажу майнових прав № М11-А/73 Сторони спору за спільні сімейні кошти придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS]. За спільним погодженням сторін, право власності на вказану квартиру було зареєстроване Позивачем на своє імя. Вартість квартири складала 644 490 грн. 14.02.2017 року за час спільного проживання сім'єю, Сторонами спору за договором купівлі-продажу майнових прав, було придбане нежитлове приміщення №177 загальною площею 5,1 кв.м, в будинку №11А , по вул. Миру в с. Петропавлівська Борщагівка Києво- Святошинський району Київської області, право власності на яке за згодою сторін було оформлене на Відповідача. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру майнових прав на нерухоме майно, від 17.07.2017 року, право власності на вказане нежитлове приміщення було зареєстроване 23.02.2017 року за [PERSON] Вартість вказаного нежитлового приміщення на момент укладення договору купівлі- продажу складала 76 500 грн. В позасудовому порядку сторони спір щодо поділу майна подружжя не віришили. Позивач на момент звернення до суду з позовом вніс відповідну суму - компенсацію для Відповідача, вартості 1/2 частини спірної квартири та вартості спірного нежитлового приміщення на депозит суду, і тим самим вжив всіх заходів, щодо створення гарантій прав іншого співвласника спірної квартири і нежитлового приміщення. Тому позивач просив визнати нежитлове приміщення №177 загальною площею 5,1 кв. м. в будинку №11А, по вул. Миру в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинський району Київської області спільним майном подружжя. Розділити спільне майно подружжя між сторонами спору наступним чином: залишити у власності [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS]; присудити на користь [PERSON] компенсацію в сумі 322 245 грн., за 1/2 частину спірної квартири за рахунок коштів внесених на депозит суду; Визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення №177 загальною площею 5,1 кв.м. в будинку №11А, по вул. Миру в с. Петропавлівська Борщагівка Київської області. Присудити [PERSON] компенсацію в сумі 38 250 грн., за 1/2 частину спірного нежитлового приміщення за рахунок коштів внесених на депозит. Стягнути з Відповідача на користь Позивача [PERSON], судові витрати. Представник позивача направив до суду письмову заяву згідно якої просив розгляд справи провести у його відсутності, вимоги позову підтримав та просив його задоволити. Відповідач направила до суду письмову заяву згідно якої просила розгляд справи провести у її відсутності, вимоги позову визнала та просила позов задоволити. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 02 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київської області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. За договором купівлі продажу майнових прав № М11-А/73 від 27 жовтня 2015 року та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: 50653843, від 23.12.2015 року за [PERSON] було зареєстровано квартиру [INFO]. Також, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № М11-А/177 від 14.02.2017 року та Акту приймання-передачі майнових прав від 14.02.2017 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 177 в буд. 11-А, по вул. Миру, с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область. Дане майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі. Аналіз\~статті 60 СК\~України\~підтверджує встановлення законодавцем презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). За відсутності такої присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою\~статті 71 СК України\~дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Європейський суд з прав людини вказав, що\~пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи\~(PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Із матеріалів справи вбачається що позивачем [PERSON] було внесено на рахунок Києво-Святошинського районного суду Київської області кошти в розмірі 360\~500 грн. як компенсацію 1/2 вартості його частки у спірному майні, чим виконано положення частини другої статті 364 ЦК України, що підтверджується Довідкою Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області від 30.11.2017 року № 03-123/1258. Отже судом встановлено, що сторонами під час перебування у шлюбі набуто у спільну сумісну власність спірне нежитлове та житлове приміщення. Дане майно є неподільними, та відповідно з врахуванням того, що позивачем виконано вимоги ст. 364 ЦК України, суд вважає за можливе здійснити розподіл даного майна шляхом виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, та відповідне визнання за позивачем права власності на нерухоме майн, та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації часток. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до 57, 60, 69, 70, 71, 72 СК України, та

Outcome: approved