Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У лютому 2016 року позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів із вимогою про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що вказана квартира їм належить на праві власності. Вказували, що відповідачі є зареєстровані в ній та не є їх родичами. Зазначили, що відповідач [PERSON] вже близько 8 років не мешкає у квартирі, однак з реєстраційного обліку не знімається, що перешкоджає позивачам здійснювати користування належним йому будинку. Щодо дитини - [PERSON], то зазначили, що вона була зареєстрована без їх відома та дозволу, про збільшення кількості зареєстрованих осіб їм стало відомо з квитанції про сплату комунальних платежів. Стверджували, що протягом останніх 8 років відповідачі не лише не проживають в квартирі, жодної участі в її утриманні також не приймають, комунальні послуги не сплачують, втратили цікавість до приміщення. Сам факт реєстрації обтяжує позивачів необхідністю оплачувати за не проживаючих осіб комунальні послуги. В судове засідання позивачі не з'явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили суд їх вимоги задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час, дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявку суду не повідомили, у зв'язку з чим ухвалою суду від 08 червня 2016 року суд за наявності згоди позивачів вирішив розглянути дану справу у заочному порядку. Третя особа Київський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області була належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.59). Третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради була належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.60), просили прийняти рішення на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 07.02.1996 року, договором дарування частини квартири від 13.12.2012 року та копією технічного пас паспорту на квартиру (а.с.9-10, 37-39). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за зазначеною в позовній заяві адресою. Так, відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11.10.1997 року (а.с.17). Крім того, матеріали справи містять довідку з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 06.02.2016 року, в якій зазначено, що відповідачі прописані у спірній квартирі як наймачі. Вказане також підтверджується копіями форми А та Б поквартирної картки (а.с.11-13). За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідачі не мешкають у спірній квартирі, що на належить позивачам, їх речей за зазначеною адресою не має. Доказів зворотного відповідач суду не надав. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд вбачає підстави для задоволення вимоги позивачів про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з огляду на наступне. Згідно з частинами 1,2,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно статті 18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. дитини. Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Так, суд враховує, що [PERSON] є малолітнім, проте за інформацією КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №23», останній за адресою: [ADDRESS] ніколи не мешкав, на обліку в дитячій поліклініці не перебував. Відповідно до листа Управління освіти адміністрації Київського району Харківської міської ради малолітній [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], в дошкільних навчальних закладах Київського району не виховується. З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає обставин, які б порушували прав малолітньої дитини у зв'язку із задоволенням пред'явлених позивачами вимог. Щодо вимог позивачів про зняття відповідачів з реєстрації, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органа реєстрації по новому місце проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутнім або померлим), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативним актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, то вбачається, що положення ст.7 цього Закону належать до застосування до всіх правовідносин, виникнення, зміна та припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У зв'язку із вищезазначеним, підстав для вирішення у судовому порядку питання про зняття відповідачів з реєстрації є зайвим. Крім того, орган, який уповноважений здійснювати цю функції визначений позивачем як третя особа, що в свою чергу унеможливлює прийняття рішення відносно належних третій особі повноважень без визнання їх відповідачем у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Проте, позивачі не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розгляду цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial