Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суд з даним позовом, первісно до регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Моторновагонне депо «Христинівка», про захист своїх порушених трудових прав. В своїй позовній заяві вказував, що працював на Одеській залізниці, остання посада начальник дільниці Оборотного моторновагового депо «Христинівка» регіональної філії акціонерного товариства «Одеська залізниця». За весь час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони В той же час, у січні 2019 року слідчим відділом Заводського відділу ГУ НП в Миколаївській області МВС України, за матеріалами оперативного відпрацювання, було зареєстровано кримінальне провадження №12019150030000352 за ч. 1 ст. 185 КК України, за фактом викрадення 25 січня 2019 року невстановленими особами дизельного палива за адресою: м. Миколаїв, пл. Привокзальна, 1 (депо залізниці). Відповідно до матеріалів провадження, очевидці події нібито помітили, що невстановлені особи винесли з головного дизельного потягу № Д 1-77(1) декілька каністр з паливом і перенесли їх до автогаражного кооперативу «Локомотив», де в той час знаходився автомобіль марки «Опель Астра» сірого кольору, р.н. [NUMBER] , власником якого є позивач, і при огляді якого в багажнику були виявлені каністри з дизельним паливом. В зв`язку з цим у керівництва депо відносно [PERSON] виникла підозра у причетності до крадіжки дизельного палива, тому йому було запропоновано написати заяву попереднім днем з проханням звільнення за угодою сторін. В противному випадку його могли звільнити за втратою довіри, що було б перешкодою для подальшого влаштування на іншу подібну роботу. Під таким тиском він написав 25 січня 2019 року заяву з проханням звільнити за згодою сторін, яку датував 24 січня 2019 року, і за наказом № 28/ос від 25 січня 2019 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. Пам`ятаючи про обіцянку його працевлаштувати назад після завершення кримінального провадження він неодноразово звертався до Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, але тільки в листопаді 2019 року отримав відповідь, що не є стороною кримінального провадження, тобто не притягувався до кримінальної відповідальності. Також, на його запит від 11 листопада 2019 року той же орган поліції повідомив листом, що кримінальне провадження за вказаним фактом було закрито за відсутністю складу злочину, про що він був ознайомлений 20 січня 2020 року. Однак домовленість між ним та Депо виконана не була і на посаді він відновлений не був. Посилаючись на те, що його волевиявлення в заяві про звільнення за угодою сторін не відповідало його внутрішній волі і суперечило п. 1 ст. 36 КЗпП, тому просив наказ про його звільнення від 25 січня 2019 року визнати незаконним та скасувати. Крім того, в позовній заяві просив визнати причини пропуску звернення до суду поважними і поновити йому строк на звернення до суду за захистом порушенних прав з 20 січня 2020 року з часу ознайомлення з відповіддю органу поліції про закриття провадження за відсутністю складу злочину. 02 березня 2020 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якій він просив повністю відмовити в задоволенні заяви, посилаючись на те, що ніякого тиску на позивача не було і його законно було звільнено за угодою сторін. З часу звільнення він не вчинив ніяких дій по відновленню можливого порушення прав і тому ним пропущено строк позовної давності по зверненню до суду за відновленням на роботі, передбачений ст. 233 КЗпП. Ухвалою суду від 18 березня 2020 року, за заявою представника позивача, неналежний відповідач був замінений на належного акціонерне товариство «Українська залізниця». 22 квітня 2020 року залучений належний відповідач надав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову з тих же підстав, що й були заявлені у попередньому відзиві. Своїм право на подання відповіді на відзив позивач не скористався. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити з підстав, які були заявлені у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, пояснення свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. [PERSON] працював в акціонерному товаристві «Українська залізниця» на останній посаді начальник дільниці № 17 оборотного моторновагонного депо - з 01 серпня 2016 року на підставі наказу № 133/ОС. 25 січня 2019 року його було звільнено із займаної посади згідно із наказом № 28/ОС відповідно до п. 1 ст. 36 КзпП України за угодою сторін на підставі його заяви від 24 січня 2019 року. В наказі від 25 січня 2019 року про звільнення його розпис про ознайомлення відсутній. Запис про звільнення був внесений до трудової книжки [PERSON] і вона направлена за його місцем проживання. Відповідно до відмітки органу поштового сполучення він отримав трудову книжку 07 лютого 2019 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в стаття 116 цього кодексу, яка в свою чергу визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У п. 8 постанови Пленуму ВС України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено про те, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КзпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КзпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП). Пунктом 18 вказаної постанови Пленуму ВС України визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерело своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердила, що, працюючи у м. Миколаєві на залізниці була очевидцем як у січні 2019 року безпосередній керівник [PERSON] сказав йому написати заяву на звільнення за угодою сторін, яку датувати попереднім днем, а у противному випадку, він буде звільнений за іншою статтею, негативною для нього. Виходячи із даних кримінального провадження №12019150030000352 подія із виявленим паливом в автомобілі позивача відбулася 25 січня 2019 року, що вказує на його перебування на робочому місці і виконання ним своїх трудових обов`язків. Тому, беручи до уваги дані кримінального провадження, пояснення вказаного свідка, суд вважає, що заява позивача про звільнення за угодою сторін дійсно була написана ним 25, а 24 січня 2019 року, що, з врахуванням тих же показів свідка, підтверджує відсутність його дійсної волі щодо бажання звільнитися за угодою сторін трудового договору. В той же час, відповідно до ч.1 ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КзпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КзпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КзпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Як було встановлено судом і зазначено вище, позивач, хоча і не розписався в наказі про звільнення, що б підтверджувало ознайомлення з ним у день звільнення, але копію своєї трудової книжки із записом про звільнення він отримав 07 лютого 2019 року. Крім того, 19 лютого 2019 року слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва було розглянуто клопотання слідчого поліції про арешт майна у виді автомобіля позивача марки Опель Астра та місткостей з дизельним паливом, які були виявлені в ньому поліцією 25 січня 2019 року. За наслідком розгляду клопотання, участь в якому брав і позивач, в його задоволенні було відмовлено з підстав недоведеності того, що вилучене у [PERSON] дизельне паливо було викрадено з дизельного потягу. Тобто суд вважає, що [PERSON] вже було достовірно відомо про своє порушене право у лютому 2019 року, в той час за його захистом він звернувся до суду у лютому 2020 року, тобто за спливом строку позовної давності, визначеної ст. 233 КзпП України. Достовірних і поважних причин для поновлення цього строку суд не вбачає. Посилання позивача на те, що строк потрібно відраховувати з 20 січня 2020 року з часу коли він достовірно дізнався про закриття кримінального провадження після ознайомлення з відповіддю про це поліції, суд не вважає обґрунтованим, оскільки про наявність порушеного права, а в даному випадку це відсутність доброї волі на подання заяви щодо звільнення за угодою сторін та звільнення за цією підставою під тиском, йому було відомо як у день звільнення, так і в лютому 2019 року після отримання трудової книжки та судового розгляду зазначеного клопотання слідчого поліції про арешт його майна. І в даному випадку прив`язувати відлік строку на звернення до суду 20-м січням 2020 року не є вірним, так як порушене право не пов`язано з наявністю чи відсутністю кримінального провадження. Якщо вважати, що для поновлення на роботі позивачу необхідно було підтвердити відсутність відносно нього кримінального провадження та висунутої підозри, то його звільнення дійсно відбулося за згодою сторін і підстав для зверненням до суду щодо відновлення на роботі немає. Однак він наполягав з представником, що звільнення відбулося саме під тиском керівництва, на підтвердження чого і представили докази. Підсумовуючи викладене суд визначає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити через пропуск ним строку на звернення до суду, визначеного ст. 233 КзпП України. \~ \~ \~ \~За викладеного,

Outcome: dismissed