Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого є вона. На обґрунтування позову вказала, що відповідачі [PERSON] , який є її сином та [PERSON] , який є її братом, мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте, [PERSON] , з 2006 р., а [PERSON] , з 2000 року, тобто, понад один рік, в цьому будинку не проживають та ним не користуються, забрали свої речі, виїхавши з будинку, припинивши користування та проживання в будинку позивача. В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву, якою свої позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, та про розгляд справу в її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У судове засідання, призначене на 15.04.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ст.. 28, ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не подали. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідаі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст..ст. 28, 128 ЦПК України, позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21289086 від 16.12.2008 р. Довідкою вих.. № 753 від 17.10.2018 р. Сухоєланецької сільської ради встановлено, що по [ADDRESS] зареєстрованими окрім позивача, є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які позивачу є брат та син відповідно, проте, [PERSON] з 2000 року, а [PERSON] 2006 року по теперішній час, за вказаною адресою, не проживають. Відповідно до акту обстеження по факту проживання, складеного комісією у складі секретаря Сухоєланецької сільської ради від 17.10.2018 року, в присутності власника домоволодіння [PERSON] , сусідів - мешканців с. Сухий Єланець, брат позивача - відповідач по справі [PERSON] , та син позивача - відповідач по справі [PERSON] , дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживають в ньому з 2000 року та 2006 року по теперішній час відповідно. Як встановлено з матеріалів справи, відповідачі у належному позивачу житловому будинку не проживають понад один рік, зокрема, відповідача [PERSON] на протязі 19 років з 2000 року, відповідач [PERSON] на протязі 13 років з 2006 року, забрали свої речі, виїхавши з будинку, припинивши користування та проживання у належному позивачу будинку, не знявшись з реєстраційного обліку. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст.. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідачів у належному позивачу будинку з 2000 та 2006 року, тобто, більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає доведеним. Обґрунтовуючи підставність позову, позивач зазначає, щофакт реєстрації відповідачів, які є членами її сім`ї, в житловому будинку порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати його як власник. За таких обставин суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: за адресою: [ADDRESS] . Відповідно зі ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 704, 80 грн., тобто, по 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved