Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому згідно поданих уточнень просить усунути перешкоди у реалізації нею права власності на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником житлової квартири, розташованої у [ADDRESS] . На даний час у вказаному житлі значиться зареєстрованим [PERSON] . Відповідач членом сім`ї позивача не являється, у житловій квартирі не проживає з листопада 2018 року, речі, що належать йому на праві приватної власності, за місцем його реєстрації відсутні, тягар утримання нерухомого майна лежить на позивачу. Реєстрація відповідача у спірній квартирі обмежує [PERSON] у праві власності на нерухоме майно, добровільно знятись із реєстрації [PERSON] не бажає, а тому [PERSON] і звернулася з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді від 27 листопада 2019 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті. Заочним рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - житловою квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року задоволено. Скасовано заочне рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року. Призначити підготовче судове засідання у даній справі. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року прийнято до розгляду судом заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог. Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] з огляду на безпідставність та недоведеність позовних вимог, невірно обраний спосіб захисту своїх інтересів. Зазначає, що він не спричиняє для позивача будь-яких перешкод у користуванні та розпорядженні її власністю, а тому відсутні підстави для задоволення позову з вказаних у ньому підстав. Ухвалою суду від 24 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Дацишина М. В. уточнений позов підтримала. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що жодних перешкод позивачу у реалізації нею права власності на квартиру він не чинить. Вказав, що раніше сторони проживали разом та вели спільне господарство, у зв`язку з чим зі згоди [PERSON] його було зареєстровано у спірному житлі. У подальшому між ними виникли непорозуміння, тому у листопаді 2018 року він добровільно залишив місце своєї реєстрації. На даний час відповідач орендує інше житло, його речі за зареєстрованим місцем проживання відсутні, жодних майнових претензій на належну позивачу квартиру він не має. Однак під час спільного проживання сторони за спільні кошти придбали іншу житлову квартиру, відповідач пообіцяла йому сплатити частину коштів, витрачених на її придбання, однак не зробила цього. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року є власником житлової квартири, що в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 1396, витягом з Державного реєстру правочинів № 3747706 від 27 березня 2007 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» № 14064261 від 29 березня 2007 року. Зазначена квартира є адресою реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , що підтверджується довідкою Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області № 5167 від 19 листопада 2019 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою [PERSON] . Остання деякий час зустрічалася із [PERSON] , сторони намагалися створити сім`ю, однак стосунки у них не склалися, відповідач близько двох років не проживає у житловій квартирі, належній позивачу, про факти вчинення [PERSON] будь-яких перешкод у користуванні [PERSON] цією квартирою, свідку не відомо. Аналогічні за своїм змістом показання надала суду також свідок [PERSON] . Судом встановлено і ця обставинами визнана сторонами спору, що на час реєстрації відповідача у спірному житлі сторони деякий час проживали разом, намагалися створити сім`ю, однак у зв`язку з непорозуміннями припинили стосунки, на даний час будь-які відносини між ними відсутні, спільне проживання та ведення спільного господарства припинено у 2018 році. Аналіз змісту уточненої позовної заяви [PERSON] свідчить, що правовими підставами позову зазначені статті 317, 383, 391, 396 ЦК України. Зміст позовних вимог зводиться до захисту прав позивача як власника спірної житлової квартири від порушень з боку відповідача, який зареєстрований у цьому будинку, шляхом припинення його права користування зазначеним житлом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача тимчасово на період спільного проживання із позивачем і припинилось після припинення спільного проживання. Отже, судом встановлено, що позивач є власником квартири, який вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірною житловою квартирою. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таких висновків за схожих обставин дійшов Верховний Суд України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 25 вересня 2019 року у справі № 209/3302/13-ц. Відтак, позов підлягає до задоволення. Суд вважає помилковим твердження відповідача про необхідність врахування судом при вирішенні даної справи правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах: від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 332/4891/15-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 589/4556/16-ц; від 06 червня 2018 року у справі № 372/918/16-ц. Так, за вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, у справі, яка розглядається судом, та у справах, на які посилається відповідач, інші підстави та предмет позовних вимог, встановлено різні фактичні обставини, тобто правовідносини не є подібними. Тому правові висновки, які викладені Верховним Судом у вищевказаних постановах, судом не враховуються. Також суд вважає помилковими посилання [PERSON] , як на підставу для відмови в задоволенні даного позову, на факт придбання сторонами під час спільного проживання іншого нерухомого майна та наявності у позивача обов`язку щодо сплати відповідачу частини коштів, витрачених на його придбання, оскільки такі доводи не стосуються предмету спору, що наявний між сторонами. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Також на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача 768 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved