Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , яку уточнив 19 листопада 2020 року, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 1998 року. Під час оформлення субсидії у жовтні 2020 року позивачу стало відомо про те, що з 16.07.2010 року по теперішній час, окрім нього у зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] , у зв`язку із чим в оформленні субсидії йому було відмовлено. Відповідно до довідки з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, згідно до наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] , станом на 22 жовтня 2020 року зареєстровано дві особи: [PERSON] та [PERSON] . Ні позивач, ні члени його родини свого дозволу на реєстрацію відповідача у власній квартирі не надавали, відповідач жодного дня не проживав за вказаною адресою, не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі не брав та його особистих речей в квартирі не має. На підтвердження даного факту членами комісії ОСББ «Кавалерійська 9» було проведено обстеження квартири та складено відповідний Акт від 24 жовтня 2020 року № 14. Вважає, що факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, а також він позбавлений можливості оформити субсидію. Перебування відповідача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить позивачу на праві власності, впливає на можливість реалізації власником права користування та розпорядження особистим майном. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] 30 грудня 1998 року Державним Дніпровським проектним інститутом згідно з розпорядженням від 30 грудня 1998 року № 58 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,2 кв.м. (а.с. 11). Право спільної сумісної власності було зареєстровано МБТІ і записано в реєстрову книгу за № 496п-1290-528. На вказаному свідоцтві про право власності на житло від 30 грудня 1998 року міститься також відмітка про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою 19 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1060 1/3 частина вищезазначеної квартири, що належала [PERSON] перейшла у власність [PERSON] . Згідно копії картки реєстрації (форма А) вбачається, що з 16 липня 2010 року за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 13), що також вбачається з відповіді обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26 листопада 2020 року (а.с. 27). У відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 10/5-1840 від 22 жовтня 2020 року зазначено, що станом на 22 жовтня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 30 листопада 1998 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 16 липня 2010 року по теперішній час (а.с. 14). При цьому, у позовній заяві позивач наполягав на тому, що ні позивач, ні члени його родини свого дозволу на реєстрацію відповідача у квартирі [ADDRESS] не надавали, відповідач жодного дня не проживав за вказаною адресою, його особистих речей у квартирі не має. З акта обстеження квартири [ADDRESS] вих. № 14 від 24 жовтня 2020 року, складеного комісією Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кавалерійська 9», вбачається, що членами комісії Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кавалерійська 9» було проведено обстеження квартири [ADDRESS] за вищевказаною адресою, прямих та непрямих фактів, що підтверджують проживання громадянина [PERSON] в помешканнях квартири не виявлено (а.с. 15). Крім того, мешканцями секції 1 в будинку [ADDRESS] - [PERSON] ( [ADDRESS] , [PERSON] (квартира 17), [PERSON] (квартира [INFO] ) та [PERSON] (квартира 24) було складено письмову заяву, в якій зазначено, що вони підтверджують той факт, що у квартирі [ADDRESS] за вищевказаною адресою з 1998 року проживали: [PERSON] , [PERSON] (померла у 2017 році) та [PERSON] (дочка, виписана 01 жовтня 2020 року у зв`язку з реєстрацією шлюбу). Крім вищевказаних осіб з 1998 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS] більше ніхто не проживав. [PERSON] ніколи не був помічений, як такий, що проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с. 16). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб в розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач по справі втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , оскільки не проживає там понад один рік, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою. Таким чином, оцінивши докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем позовних вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , та вважає необхідним дані позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України та

Outcome: approved