Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділяння йому у користування кімнати площею 11 кв.м. лоджії - 2,3 кв.м. та кладової - 0,5 кв.м., а у користування інших мешканців житла - [PERSON] та [PERSON] виділити кімнату площею 20,1 кв.м., кладову - 0,8 кв.м., залиш ивши у спільному користуванні коридор, площею 7,7 кв.м., кухню - 8,0 кв.м., вбиральну - 1,0 кв.м., ванну - 2,6 кв.м., балкон - 0,8 кв.м. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що він проживає у вказані й квартирі з 1995 року і перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 17 січня 1995 року, яка в теперішній час звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу і вчиняє різні дії по його незаконному виселенню з квартири. Вказував, що оскільки їх сім`я фактично розпалася та з метою захисту своїх прав і можливості оформлення окремого рахунку для сплати комунальних послуг, просив визначити вказаний порядок користування квартирою, оскільки згоди між співмешканцями житла з цього питання не досягнуто. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з тих же підстав, що й були визначені в позовній заяві, та просили його задовольнити. Відповідачі просили відмовити в задоволенні позову, оскільки не вбачали можливості виділення окремої кімнати тільки позивачу, при тому що квартира двокімнатна і в іншій кімнаті будуть мешкати відповідачі та неповнолітня дочка відповідачки [PERSON] . Крім того відповідачка [PERSON] взагалі вважала, що [PERSON] має виселитися з квартири, бо прав на проживання в ній у нього немає. Суд, заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши докази в справі, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. На підставі ордеру від 30 липня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, вона заселилася до житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В ордері зазначено було, що вказана квартира надається їй (на той час мала прізвище [PERSON] ) та членам її сім`ї - двом неповнолітнім дочкам 1982 року народження та 1987 року народження. 17 січня 1995 року вона уклала шлюб з позивачем [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року на тепер в квартирі проживає позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] , її дочка - відповідачка [PERSON] , та неповнолітню дочка останньої [PERSON] , 2007 року народження. Згідно технічного паспорту квартира загальну площу 54,8 кв.м., житлову - 31.1 кв.м., з яких - одна житлова кімната - 20,1 кв.м, інша - 11,0 кв.м., нежитлові приміщення мають наступні розміри: коридор - 7,7 кв.м., лоджія, яка прилягає до кімнати площею 11 кв.м. - 2,3 кв.м., ванна - 2,6 кв.м., кладова - 0,5 кв.м., кухня - 8,0 кв.м., інша кладова - 0,8 кв.м., балкон, який прилягає до кухні - 0,8 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м. Також, на теперішній час шлюб між [PERSON] та [PERSON] судом розірвано. Спірна квартира не приватизовано, хоча під час розгляду було з`ясовано, що в 2004-2005 роках здійснювалися дії по її приватизації членів сім`ї, які проживають в ній, зокрема на підтвердження цьому в паспортах сторін маються відмітки про участь в приватизації, проте процедура оформлення права власності не була доведена до кінця і право власності на квартиру за будь-ким не зареєстровано. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин, у тому числі шлюбу, з власником житлового приміщення не позбавляє колишнього члена сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду (частина 4 статті 816 ЦК України). Відповідно до статті 61 ЖК України РСР користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно зі статтею 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до частини першої статті 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Статтею 47 ЖК Української РСР встановлена норма жилої площі 13,65 квадратного метра на одну особу. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Вирішуючи заявлений спір суд вважає, що виділення позивачу у користування окремої житлової кімнати площею 11,0 кв.м, а відповідачам залишення в користуванні кімнати житловою площею 20,1 кв. м, порушує права та законні інтереси відповідачів, оскільки погіршує їх житлові умови, так як позивачем не було враховано, що з ними також в квартирі зареєстрована і має право проживати неповнолітня дочка відповідачки [PERSON] огляду на законодавчу встановлену норму жилої площі 13,65 кв.м. слід дійти висновку, що задоволення позовних вимог не може бути здійснено. Згідно положеннями ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. За викладеного,

Outcome: dismissed