Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

у листопаді 2017 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» звернулося до Голосіївського районного суду м. з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову вказав на те, що [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] підземної автостоянки [ADDRESS] 03.08.2009 року між ТОВ «Ліко-житлосервіс» та [PERSON] було укладено Договір № 131 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, відповідно до умов якого Товариство як виконавець за договором зобов'язалось забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, а власник зобов'язався оплачувати послуги виконавця з обслуговування стоянки і брати участь у витратах на її утримання. Однак, [PERSON] належним чином не виконує своїх договірних зобов'язань та норм законодавства щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем за період з 01.10.2014 року по 30.11.2017 року на суму 4 061,00 грн., яку відповідач у добровільному порядку не погашає. За таких обставин, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за надані послуги та судовий збір. Ухвалою судді від 26.10.2018 року у справі відкрито провадження призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків». На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.08.2009 року між ТОВ «Ліко-житлосервіс» та [PERSON] було укладено Договір № 131 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, відповідно до умов якого Товариство як виконавець за договором зобов'язалось забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, а власник зобов'язався оплачувати послуги виконавця з обслуговування стоянки і брати участь у витратах на її утримання (а.с. 4-6). Вказаний договір є чинним, недійсним в установленому законодавством порядку не визнаний. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Згідно п. 4.3. договору щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору становить 287,00 грн. Аналіз положень укладеного між сторонами договору дає підстави для висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини, що виникають з договорів надання послуг. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Звертаючись до суду, позивач вказав на невиконання з боку відповідача умов укладеного договору, на несплату за отримані послуги, що, як наслідок, призвело до виникнення заборгованості. Обґрунтовуючи розмір виниклої заборгованості, позивач посилався на те, що згідно п. 4.3. договору щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору становить 287,00 грн. З 01.02.2012 року у відповідності до п. 4.5. договору, котрий передбачає зміну суми щомісячних платежів власника у разі зміни вартості комунальних та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки, тарифи було змінено, і вартість утримання підземної автостоянки з кожного власника склала 344,00 грн. З 01.05.2017 року вартість утримання підземної автостоянки становить 354,00 грн. Проте, такі твердження позивача судом оцінюються критично, тому не приймаються до уваги з огляду на правову природу договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ст. 632 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору становить 287,00 грн. Пунктом 6.4. Договору № 131 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території визначено, що усі зміни і доповнення до цього договору дійсні з моменту їх підписання власником і виконавцем. Разом з тим, будь-які зміни до договору щодо зміни вартості щомісячної плати, які б були підписані власником та виконавцем, в розпорядження суду не надані. З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] здійснюються щомісячні платежі у розмірі 287,00 грн., що повністю відповідає умовам укладеного договору. Таким чином, виходячи із вищенаведеного суд прийшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] виконує всі умови договору належним чином, не ухиляючись від виконання взятих на себе договором зобов'язань та не порушуючи норм чинного законодавства України й умов вказаного договору. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов'язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed