Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до [PERSON] про стягнення заборгованості за навчання. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та підстави звернення до суду, сторона позивача посилалась на ті обставини, що [PERSON] був прикріплений до кафедри університету для написання кандидатської дисертації у якості здобувача, що працюватиме над дисертацією поза ад`юнктурою за спеціальністю 12.00.07- адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право на платній основі. Однак, як зазначає представник позивача, у відповідача виникла заборгованість із сплати за навчання у розмірі 7\~615,22 гривень, яка обумовлена укладеним між сторонами договором. Виходячи з викладеного, сторона позивача звернулась з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості із сплати за навчання в загальному розмірі 7\~615,22 гривень. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву на позов не скористався, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Представник Харківського національного університету внутрішніх справ у відкрите судове за сідання не з`явився, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 19 вересня 2012 №461 [PERSON] з 20 вересня 2012 року прикріплено до кафедри університету для написання кандидатської дисертації в якості здобувача, що працюватиме над дисертацією поза ад`юнктурою за спеціальністю 12.00.07 - адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право. 09 листопада 2012 року між сторонами укладено договір № 55/12 про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів. Згідно із п. 1.1. договору Університет зобов`язується надавати Замовнику ( [PERSON] ) послуги з підготовки здобувача наукового ступеня кандидата наук, що працює над дисертацією поза ад`юнктурою, для складання кандидатських іспитів (далі - послуга), а Замовник зобов`язується виконувати свої обов`язки за цим договором та оплатити послугу за ціною, встановленою договором. Відповідно до п. 3.2 договору Замовник зобов`язаний оплачувати послугу щорічно у сумі 3807 (три тисячі вісімсот сім) гривень 61 копійок. Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 09 жовтня 2015 року № 439 відповідача відраховано у зв`язку із закінченням строку прикріплення згідно з Інструкцією про організацію підготовки науково - педагогічних та наукових кадрів у ВНЗ, затвердженим наказом МВС України від 02 грудня 2013 року № 1177. Проте, відповідно до Довідки-розрахунку оплати за надання освітніх послуг від 11 вересня 2018 року № 4/1008 сума заборгованості на день звільнення відповідача становить 7 615, 22 гривень. Згідно із положеннями ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 901 ч. 1, 2 ЦК України за договором\~про надання\~послуг одна\~сторона (виконавець)\~зобов`язується\~за завданням\~другої сторони\~(замовника)\~надати послугу,\~яка споживається\~в процесі\~вчинення певної\~дії або\~здійснення певної\~діяльності,\~а замовник\~зобов`язується\~оплатити виконавцеві\~зазначену послугу,\~якщо інше\~не встановлено\~договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Крім того, відповідно до ст. 903 ч. 1 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення заявлених вимог позивача та стягнення з відповідача заявленої грошової суми у розмірі 7 615,22 гривень. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь Харківського національного університету внутрішніх справ понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 1 762,00 гривень.

Outcome: approved