Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт, що він постійно проживав разом з дружиною [PERSON], померлою 18 березня 2009 року за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Ковельська, будинок 39А та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом, після померлої дружини. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі. У 2009 році його дружина померла та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS], інша 1/2 частка даної квартири належить йому. За життя дружина позивача була зареєстрована у квартирі, на яку відкрилася спадщина. Позивач зареєстрований за іншою адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ковельська, буд. 39А, де постійно мешкав разом з дружиною. [PERSON] тривалий час була прикута до ліжка, тому позивач її доглядав до самої смерті. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, [PERSON] за життя заповіту не складала, дітей не мають. Після смерті дружини, позивач не зміг прийняти спадщину за законом, оскільки постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено у звязку із пропуском строку прийняття спадщини. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. Представник відповідача по довіреності [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просила справу розглянути за її відсутності, проти позову не заперечує. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1981 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 8). Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с. 9), 18 березня 2009 року [PERSON] померла. Як встановлено судом, позивачу [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві приватної спільної власності, в рівних частинах належить квартира [ADDRESS], на частку якої після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Вказане підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло від 01 лютого 1994 року (а.с. 10). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10 грудня 2016 року (а.с. 7), [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що належало померлій 18.03.2009 року дружині - [PERSON], у звязку з тим, що пропущений строк прийняття спадщини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, позивач зареєстрований за адресою: [INFO], за життя його дружина була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS], що підтверджено копією паспорта позивача (а.с. 6) та довідкою з місця проживання видане на імя [PERSON] (а.с. 38). У судовому засіданні досліджена копія спадкової справи, що заведена після померлої 18 березня 2009 року [PERSON], з якою убачається що з заявою про прийняття спадщини звернувся лише [PERSON] (а.с. 36-49). За клопотанням позивача у судовому засіданні допитані свідки. Свідок [PERSON] вказала суду, що з дружиною позивача - [PERSON] були колегами та товаришами. За життя [PERSON] мешкала разом з чоловіком у його будинку, останні роки вона була прикута до ліжка, її догляд здійснював позивач. Вона періодично навідувала подругу. Свідок [PERSON] у суді вказала суду, що з 1992 року мешкає по сусідству з позивачем та, на даний час, його померлою дружиною, з якими товаришувала. [PERSON] була прикута до ліжка, позивач до самої смерті доглядав її. Свідок [PERSON] вказав суду, що позивача знає з 1979 року, він разом з дружиною проживали [INFO] поряд з Тубдиспансером, де і працювала його жінка. Будучи головою квартального комітету часто приходив до сім'ї [PERSON] додому, навідував їх. У 2009 році [PERSON] померла. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 розяснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним повязана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обовязковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що померла [PERSON] постійно проживала разом з позивачем до самої смерті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ковельська, буд. 39А. Встановлення цього факту має для позивача юридичне значення. Юридичний факт встановлюється з метою реалізації спадкоємцем [PERSON] права на отримання спадку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, заслухавши позивача та допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд погоджується з доводами позивача, оскільки строк звернення спадкоємця, який фактично прийняв спадщину до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини строком не обмежений, інших спадкоємців як встановлено із витребуваною судом копії спадкової справи не мається, спору про майнове або особисте немайнове право не існує, а встановити зазначений факт в позасудовому порядку неможливо, тому суд вважає вказані позивачем вимоги обґрунтованими, які відповідно до вищезазначених норм права підлягають задоволенню.

Outcome: approved