Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У лютому 2008 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до Фастівського міськрайонного суду із позовом до відповідача [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні. 10 лютого 2009 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області позов задоволено та визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON], 29.06.1991 року, визнано частково недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.07.1991 року, припинено право власності на 1/6 частину будинку [ADDRESS] на [PERSON] з виплатою грошової компенсації, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 6850 грн. грошової компенсації, як її частку у спільній власності. Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 30.09.2009 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду, іншим суддею. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2010 року позов задоволено та припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину будинку [ADDRESS], виплативши їй грошову компенсацію в розмірі 11015,00 грн. та визнано право власності на цю частину будинку за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24.11.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду та ухвалу Апеляційного суду залишено без змін. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.05.2012 року заяву Фастівської міжрайонної прокуратури в інтересах [PERSON] про перегляд рішення Фастівського міськрайонного суду від 21.07.2010 року за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні, у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено, та рішення Фастівського міськрайонного суду від 21.07.2010 року скасовано. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.05.2015 року, рішення Фастівського міськрайонного суду від 21.07.2010 року про припинення права власності [PERSON] на 1/6 частину будинку [ADDRESS] за наслідками його перегляду в зв'язку із нововиявленими обставинами скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] Між тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015 року вказані рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18.05.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 10.02.2016 року справу прийнято до провадження суддею Осауловою Н.А. та призначено до судового розгляду за участю сторін. 05.04.2016 року від позивачів [PERSON], [PERSON] до відповідача [PERSON] надійшла позовна заява (доповнена та деталізована), в якій останні просили суд припинити право власності відповідача на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] з виплатою їй грошової компенсації у розмірі - 21135 грн. (т.5 а.с.124-126). Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що у 1980 року [PERSON], який був чоловіком позивача 1 та батьком позивача 2, отримав у спадок ? частину житлового будинку по [ADDRESS]. Інша ? частина зазначеного будинку належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Їх чоловіку та батькові [PERSON] в порядку спадкування за заповітом належала 1/2 частина будинку по [ADDRESS], на якій позивачка із чоловіком почали робити «подушку» під фундамент для прибудови. Після смерті в 1984 році [PERSON] належну йому 1/2 частину спірного будинку в рівних частинах по 1/6 частині кожному успадкували позивачі та батько померлого - [PERSON], який в свою чергу 09.07.1991 року успадковану ним 1/6 частину будинку подарував відповідачці [PERSON] Після смерті чоловіка позивачка 01.11.1984 року побудувала стіни прибудови з ракушняка, обклала їх цеглою, а до березня 1985 року облаштувала над будинком новий дах. Спадкове майно у вигляді вказаного будинку на даний час не існує, а новозбудований будинок не є спадковою масою. Виходячи з того, що [PERSON] в спірному будинку ніколи не проживала, в його перебудові та переобладнанні ніякої участі не приймала, приміщень, які прийняв у спадок батько відповідачки [PERSON] на даний час не існує, в грошовому виразі частка успадкованого [PERSON] майна станом на день смерті [PERSON] є незначною, а тому просять позов задовольнити. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених у ньому. Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що позивачі не довели будівництво нового будинку, а мало місце добудова до старого будинку. Батько успадкував частку перебудованого старого будинку. Відповідач [PERSON] є співвласником будинку, належна їй частка для неї не є незначною та у встановленому порядку припинити право власності відповідача на неї неможливо. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази з урахуванням встановлених судом ново виявлених обставин, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] від 14.08.1980 року [PERSON] належала 1/2 частина жилого будинку [ADDRESS] (т.2 а.с.60), решта 1/2 частина цього будинку належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Фастівською державною нотаріальною конторою 14.02.1986 року. [INFO] [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняли дружина спадкодавця [PERSON], син спадкодавця [PERSON] та батько спадкодавця [PERSON] 14.05.1985 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] по 1/3 частині кожний на 1/2 частину будинку [ADDRESS] (тобто по 1/6 частині від всього будинку кожний). 29.06.1991 року свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на 1/3 частину спірної 1/2 частини (тобто на 1/6 частину від всього будинку) отримав батько спадкодавця [PERSON], а 09.07.1991 року відповідачка [PERSON] отримала за договором дарування [PERSON] 1/6 частину жилого будинку [ADDRESS]. Рішенням виконкому Фастівської міської ради № 230/3 від 24.12.2002 року, з внесеними згідно рішення виконкому Фастівської міської ради № 115/1 від 18.06.2010 року змінами, в зв'язку з руйнуванням погашено право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] є власниками по 1/6 частини спірного будинку. Зокрема, право на 1/6 частину цього будинку виникло у [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка - 14.05.1985 року; у [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька - 14.05.1985 року, а у відповідачки [PERSON] з моменту укладення договору дарування з [PERSON], цієї 1/6 частини будинку - 09.07.1991 року. При спільній частковій власності на будинок право кожного власника не обмежується якоюсь конкретною частиною речі, а поширюється на всю річ. При спільній частковій власності реальної частки, тобто частки, відособленої в натурі, не існує. Реальна частка виникає тільки у випадку поділу спільної власності або виділу частки в натурі в спільній власності. Будинок в натурі між співвласниками не ділився і суду не надано нотаріально посвідченої і зареєстрованої у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів угоди між учасниками спільної часткової власності на спірний жилий будинок про встановлення порядку користування відособленими приміщеннями цього будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що добудови, здійснені під час режиму спільної часткової власності не породжують право власності будь-кого одного із співвласників, а є спільним майном. Позивачкою суду не надано письмових доказів того, що прибудова нею була здійснена в установленому законом порядку (дозвіл на здійснення прибудови розміром 6,0 м на 8,0 м видавався власнику будинку [PERSON], земельна ділянка, на якій розташований будинок перебувала в користуванні [PERSON]) і за згоди решти учасників спільної часткової власності, а тому частки позивачів і відповідачки як учасників у спільній власності на будинок не можуть бути змінені в порядку ст.119 ЦК України (1963 р.). Виконуючи вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015 року, яким скасовані попередні судові рішення, судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] згідно довідки характеристики БТІ збільшилась з 28,2 кв.м. до 73,2 кв.м. у зв'язку з прибудовою. Між тим, оформлення правовстановлюючих документів на такі прибудови проведено не було, оскільки прийнята в експлуатацію виконавчим органом міської ради прибудова не була (акт БТІ відсутній). Вказані обставини підтверджено довідкою Фастівського БТІ від 02.10.2015 року (т.5 а.с.115). Крім того, згідно акту вуличного виконкому Фастівської міської ради від 21.03.2016 року складеного мешканцями вулиці Строкова зазначено, що відповідач [PERSON] фактично мешкає по [ADDRESS] зі своїм сином [PERSON], вказаний будинок належить останньому за договором дарування (т.5 а.с.117). Згідно ч.1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною;3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч.2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові ВСУ від 16.01.2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами, вбачається, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Звертаючись з позовом, позивачі вказували на те, що частка відповідача в спільному майні є незначною, однак зазначених обставин не довели, чим не виконали вимоги ст.ст. 10, 61 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зокрема, з наданих матеріалів справи вбачається, що частки в спільному майні і позивачів, і відповідачки є рівними, оскільки вони є власниками по 1/6 частині (а фактично по 1/3 частині) спірного будинку, але лише старого будинку, оскільки право власності на новозбудований будинок позивачі за собою в установленому законом порядку не оформили (правовстановлюючі документи на прибудови відсутні, оскільки в експлуатацію виконкомом міської ради він прийнятий не був - довідка Фастівського БТІ від 02.10.2015 року т.5 а.с.115). Крім цього, згідно довідки Фастівського МБТІ іншого житла на праві власності у відповідачки [PERSON] немає, а тому припинення її права власності на частину будинку завдасть їй значної шкоди. Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження того, що спільне володіння і користування житловим будинком між сторонами є неможливим, а частка відповідача у праві власності на житловий будинок не може бути виділена в натурі. При розгляді спору судом враховано, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності. При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості. Крім цього, суд вважає, що зазначення позивачами як перерахована на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості - 1/6 частини будинку в розмірі - 11015 грн., визначена експертом станом на день смерті [PERSON], що не відповідає вимогам ст. 365 ЦК України, оскільки, як зазначено в абз. 3 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 р № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною (ринковою) вартістю будинку станом на час розгляду справи. Суд вважає, що проведене у справі експертне будівельно-технічне дослідження від 14.04.2014 року не є належним доказом у справі, оскільки вартість частки у спільному майні співвласників у ньому не було визначено на даний час розгляду справи, а також його було складено за зверненням [PERSON] без попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України та залучення до її проведення усіх сторін у справі. З аналізу змісту ст..365 ЦК України вбачається, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі за заявою Особи 33 № 35041/05 установлено наявність порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення Особи 33 майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для Особи 33, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. В той же час, як свідчить довідка голови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2016 року, то на депозитних рахунках вказаного суду відсутні кошти, як внесені від імені [PERSON] та [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON], що вказує на ігнорування позивачами вимог законодавства про необхідність внесення на депозитний рахунок суду коштів грошової компенсації частки майна, що є самостійною підставою для відмови в позові. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення, оскільки позивачами в судовому засіданні не було доведено належними та допустимими доказами ті підстави, на які вони посилались, а саме жодної з визначених у п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України обставини, а також того, що частка [PERSON] в спільному із позивачами [PERSON] та [PERSON] майні - житловому будинку [ADDRESS] не є незначною, а припинення права власності відповідачки на неї є можливим з врахуванням відсутності у неї іншого житла, що завдасть їй істотної шкоди.

Outcome: dismissed