Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], по якому просила: -визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач, колишній чоловік Позивача, зареєстрований в даному житловому приміщенні з 17.10.1984 року, але фактично не проживає у вказаному приміщенні з квітня 1993 року і по теперішній час, що підтверджується Актом про не проживання. Позивач декілька разів зверталася до Відповідача з проханням добровільно виписатися з даного житлового приміщення на що останній категорично відмовлявся. Відповідач починаючи з квітня 1993 року і по теперішній час не бере участі в оплаті комунальних послуг та протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрації. Вказані обставини й стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог на підставі наступного. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 11.03.1983 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 29.06.84 року позивачу був виданий ордер на жиле приміщення №3305 з сім'єю у складі: [PERSON] - чоловік на праві заняття жилого приміщення за адресою [ADDRESS] 17.10.84 року [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано за даним місцем проживання, що підтверджується довідкою з місця проживання сім'ї та реєстрації. 05.06.1991 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області від 25.11.2014 року. Відповідач по справі, колишній чоловік Позивача, зареєстрований в даному житловому приміщенні з 17.10.1984 року, але фактично не проживає у вказаному приміщенні з квітня 1993 року і по теперішній час, що підтверджується Актом про не проживання. Відповідач починаючи з квітня 1993 року і по теперішній час не бере участі в оплаті комунальних послуг та протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрації. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює їй перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідач відсутній за даним місцем реєстрації понад один рік, ніяких речей відповідача в квартирі не міститься. Відповідний правовий висновок, викладено ВСУ у постанові від 15.05.2017 року по справі № 6-2931цс16. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов'язані зареєструвати своє місце проживання. Отже, враховуючи, що [PERSON] не проживає у квартирі позивача з 1993 року, речей відповідача в квартирі немає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved