Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

У лютому 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] ( далі по тексту - позивач) до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (далі по тексту - відповідач) про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 15.02.2016 року позивач працювала у відповідача на посаді юрисконсульта логістичного відділу управління врегулювання майнових збитків та ризик-аудиту. Позивач зазначала, що під час роботи їй не було доплачено заробітну плату за листопад 2017 року в сумі 2670,82 грн., оскільки роботодавцем безпідставно не нараховано щомісячну премію та інші обов`язкові виплати. При цьому відповідач обґрунтував одностороннє зниження заробітної плати позбавленням премії, що заборонено законом. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача розраховану нею суму заробітної плати в розмірі 2670,82 грн. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року позовні вимоги [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення заробітної плати - задоволено. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на користь [PERSON] 1700,79 грн. недоплаченої заробітної плати, з подальшим вирахуванням із вказаної суми податків та обов`язкових платежів. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 840,80 грн. Ухвалою суду від 17.11.2020 року, скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі за позовом [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення заробітної плати і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03.12.2020 року до суду представником відповідача надано відзив на позов, в якому він зазначав, що позивачем не доведено зменшення йому заробіної плати, навпаки заробтіна плата зростала згідно із наказами товариства. В останньому місяці премія не виплачувалась, оскільки для цього не було підстав. Окрім того, частина випалт була зменшена у зв`язку із використанням позивачем днів відпустки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд про їх задоволення. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач працювала на посаді юрисконсульта в ПрАТ Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» з 15.02.2016 року із посадовим окладом 6440,00 грн. Наказом Голови правління №345/к від 06.11.2017 року позивача звільнено із займаної посади з 10.11.2017 року. Позивач зазначає, що згідно із довідкою про розмір виплаченої заробітної плати від 12.12.2018 року № 12 в період з січня 2017 року по грудень 2017 року позивачу було нараховано 82844,49 грн. та виплачено 65660,41 грн. При цьому, за вересень 2017 нараховано 7360,92 грн., за жовтень - 13369,74 грн., а за листопад 1278,78 грн. Згідно із табелем № 928, позивач відпрацювала у вересні 2017 року 21 робочий день, в жовтні - 21 робочий день та в листопаді 8 робочих днів. Разом із тим, у вересні та жовтні 2017 року позивачеві було нараховано щомісячну та у жовтні квартальну премію. В листопаді 2017 року позивачеві не було нараховано премій або інших платежів та виплачено за вирахуванням компенсації за невикористану відпустку, 1278,78 грн. Згідно ст.94 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; структурно заробітна плата складається із основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Верховний Суд України у постанові від 15.05.2017 року в справі № 6- 2790цс16 сформував правову позицію, зазначивши зокрема, що ч. 4 ст. 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства на основі положення про преміювання і в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру премій, позбавлення працівників премій повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений. Слід зазначити, що положення ст. 97 КЗпП України визначають, що правове регулювання преміювання належить до кола повноважень підприємства, тому законодавець залишає на розсуд сторін колективного договору (а якщо він не укладався - на розсуд власника та виборного органу первинної профспілкової організації чи іншого уповноваженого трудовим колективом на представництво органу) вирішення питання про ступінь докладності правового регулювання преміювання. З точки зору законодавства про працю, виплата премій на розсуд власника на основі положення про преміювання, яке лише в загальному регулює ці питання, або взагалі при відсутності такого положення, цілком допустима. Частина третя ст. 97 КЗпП тільки зобов`язує власника встановлювати конкретні розміри премій з урахуванням вимог колективного договору, зміст якого повинен відповідати законодавству і угодам. Законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри премій, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження позбавляти конкретного працівника премій повністю або частково обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник вправі самостійно вирішувати ці питання. За правилами статті 2 Закону України «Про оплату праці» Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може грунтуватись на припущеннях. Доказами відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України є Доказами, в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Такі роз`яснення надав Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Разом з тим, надані докази не дають підстав вважати про те, що заробітна плата позивачу зменшувалась, оскільки вона отримувала не всі належні виплати. З урахуванням вище викладених норм матеріального права та встановлених обставин справи, враховуючи положення ст.ст. 94, 97 КЗпП ст. 2 ЗУ «Про оплату працю» в яких визначено, що премія не є складовою частиною основної заробітної плати та її нарахування, виплата конкретному працівнику, повноваження позбавляти конкретного працівника премій повністю або частково здійснюється власником підприємства без погодження з профспілковими організаціями. Отже суд приходить до висновку про відсутність порушеного трудового права позивача відповідачем. Доводи позивача про необхідність нарахування та виплати їй премії є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки роботодавець має право вирішувати ці питання на власний розсуд без додаткового узгодження відповідно ст. 97 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці». Слід зазначити, що згідно із наказом № 345/к від 06.11.2017 року, у позивача було відраховано із заробітної плати кошти за зайво використані 4 календарних дні щорічної відпустки. Проте, згідно із наданими витягами із штатного розпису товариства, заробітна плата позивача навпаки збільшувалась. Так, позивачем не надано належних допустимих доказів, з яких би вбачалося, що дійсно збоку відповідача мало місце погіршення умов її праці. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для задоволення позову. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed