Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

У проваджені суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, треті особи - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, Первомайська міська рада Миколаївської області в особі управління у справах дітей. Обґрунтовуючи пред`явлений позов та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався на ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі, в період якого у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . У подальшому в 2017 році сторони фактично припинили шлюбні відносини, питання про розірвання шлюбу між сторонами розглядається в судовому порядку, дитина залишилась проживати з матір`ю. [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] вихованням дитини належним чином на займається, самоусувається від виконання батьківських обов`язків, що суперечить інтересам дитини. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] працевлаштований, забезпечений житлом, позбавлений шкідливих звичок, за місцем проживання характеризується позитивно тощо, позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] Відповідач [PERSON] скористалась наданим процесуальним правом та подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зокрема посилалась, що позивач не цікавиться життям дитини, ухиляється від її утримання. За твердженнями [PERSON] , дитина сторін забезпечена житлом та всім необхідним для гармонійного розвитку, проживати з батьком не бажає. Ураховуючи викладене відповідач просила суд у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] та повноважний представник особи у відкрите судове засідання з`явились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування у відкрите судове засідання не з`явився, однак представник брав участь у засіданнях по справі, просив суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Представник Первомайської міської ради Миколаївської області в особі управління у справах дітей у відкрите судове засідання не з`явився, міська рада повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що з 22 грудня 2007 року [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі, у період якого у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . У 2017 році між сторонами були фактично припинені шлюбні відносини, питання про розірвання шлюбу та поділ спільного майна вирішуються в судовому порядку. Після припинення шлюбних відносин дитина сторін залишилась проживати з матір`ю - [PERSON] , та бабкою з боку матері - [PERSON] , переважно за адресою: [ADDRESS] . Як регламентують частини 1-3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує батьківських обов`язків, оскільки проживає в місті Одесі, а вихованням дитини фактично займається [PERSON] Перевіряючи обґрунтованість позову суд установив, що згідно з довідкою Первомайської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 Миколаївської області №48 від 08 лютого 2018 року, [PERSON] навчається в ЗОШ №1 у 3-А класі. Відповідно до положень висновку управління у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області №1300/04.01-17 від 07 грудня 2018 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , де постійно проживає бабка дитини - [PERSON] У будинку створені належні умови для навчання, відпочинку та розвитку дитини. Водночас посадові особи управління у справах дітей встановили, що родина дитини постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Але в 2018 році під час відсутності [PERSON] та дитини, [PERSON] змінив замки від дверей до вказаної квартири. Оскільки іншого житла в місті Одесі [PERSON] не мала, з метою забезпечення прав дитини на виховання у належних умовах, було вирішено тимчасово залишити дитину разом з бабкою в місті Первомайську. Відповідач [PERSON] працевлаштована. Згідно з довідкою ТОВ «Антей» (місто Одеса, вулиця Князівська, 38) №14 від 13 серпня 2018 року, [PERSON] працює в товаристві на посаді керівника внутрішньої логістики. При цьому з огляду на характер та особливості функціональних та посадових обов`язків, а також наявність у працівника дитини, частину робочого часу [PERSON] виконує свої обов`язки на віддалені від робочого місця та частки такої роботи склали відповідно: в 2017 році - 30%, в січні-серпні 2018 року - 50%. Як випливає з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, з моменту фактичного припинення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] і по теперішній час малолітня [PERSON] постійно проживає з матір`ю та бабкою. При цьому проживання з бабкою в місті Первомайську суд пов`язує із фактичною неможливістю користування [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , а також працею [PERSON] в місті Одесі. Як регламентує частина 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини 2 статті 1 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно з частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 13 СК України, частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. У силу частини 1 статті 3, частин 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з Принципом 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до положень статті 6 Європейської конвенція про здійснення прав дітей, ратифікованої із заявою Законом України №69-V від 03 серпня 2006 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган: a) визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; c) приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Зважаючи на викладене, з метою забезпечення всебічного розгляду справи, оскільки на даний момент дитині сторін - малолітній [PERSON] - виповнилось 10 років, суд дійшов висновку про необхідність заслуховування думки самої дитини. У судовому засіданні 17 квітня 2018 року була заслухана малолітня [PERSON] . При з`ясуванні думки дитини на час її заслуховування, батьки дитини добровільно залишили залу судового засідання, заслуховування проведено у присутності представника позивача та представника органу опіки та піклування. Суд переконався у готовності дитини до діалогу та спроможності відповідати на питання, що стосуються суті спору. Надаючи відповіді на запитання суду, малолітня [PERSON] надала однозначні та вичерпні пояснення, що бажає проживати з матір`ю - [PERSON] . При цьому дитина пояснила, що з батьком бачиться та спілкується рідко, його побоюється. Дитина також зазначала про бажання проживати в місті Одесі та відвідувати школу там, однак за умови проживання з матір`ю. При спілкуванні з дитиною суд переконався у добровільності висловлювання дитиною власної думки, розумінні дитиною сутності питань та відвертості у відповідях. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, наведеними в параграфах 47, 48 рішення у справі «Савіни проти України» («Saviny v. Ukraine», заява №39948/06), суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» («McMichael v. the United Kingdom», заява №16424/90, п. 86). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» («McMichael v. the United Kingdom», заява №16424/90, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» («Kutzner v. Germany», заява №46544/99, п. 65, та «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany», заява №31871/96, п. 66). Відповідно до параграфу 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04), Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі «Олссон проти Швеції» («Olsson v. Sweden (№2)», заява №13441/87, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі «Йохансен проти Норвегії» («Johansen v. Norway», заява №17383/90, п. 78). Суд звертає увагу, що з моменту вступу до ЗОШ №1 міста Первомайськ (вересень 2015 року) і до теперішнього часу (травень 2019 року), минуло більше трьох з половиною років. Протягом цього часу малолітня [PERSON] , проживаючи з матір`ю та бабкою, навчається, в дитини сформувалось певне коло спілкування, з боку [PERSON] дитині забезпеченні належні умови для гармонійного розвитку. Як випливає з характеристики учениці ЗОШ №1 міста Первомайська, [PERSON] вихована, товариська, має друзів у класі. Викладені обставини вказують на високий рівень соціалізації малолітньої [PERSON] , інтеграцію дитини в суспільстві за місцем проживання, чим суд не вправі нехтувати. Зважаючи на викладене, на переконання суду, примусова зміна місця проживання малолітньої дитини становитиме втручання держави у право на повагу до приватного і сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та таке втручання не може вважатись необхідним у демократичному суспільстві. Як зобов`язує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 стаття 12, частини 1, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Зважаючи на викладене, суд враховує безперечні батьківські права [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , прагнення до реалізації батьківських обов`язків з виховання дитини тощо. Однак при цьому суд зазначає, що відповідні права не повинні превалювати над правами і законними інтересами дитини. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленого позову, однак при цьому вбачає доцільним застережити наступне. Мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Тобто, відмова в задоволенні позову не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав батька на участь у вихованні дитини, яке повинно вирішуватись батьками спільно (частина 1 статті 157 СК України), та той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 стаття 157 СК України). Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з висновком суду про відмову у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed