Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] через свого представника - адвоката Мильнікову Марію Михайлівну звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , згідно з яким просив: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства Інфраструктури України про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» № 2-О від 03.01.2019 року; поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»; стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі 18 750,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Наказом Міністерства інфраструктури України №2-О від 03.01.2019 року було позивача звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України та призначено на цю посаду [PERSON]. Разом з тим, оскільки станом на 03.01.2019 року Міністерством інфраструктури, як уповноваженим органом управління, не було прийнято рішення про призначення директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» за результатами проведення відповідного конкурсу, в той час, як настанням саме вказаної події було обумовлено припинення укладеного між сторонами строкового трудового контракту, позивач вважає своє звільнення незаконним. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що оскаржуваний наказ про звільнення було винесено у період його тимчасової непрацездатності, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 15.02.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, а справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження. 28.03.2019 року до суду надійшов відзив відповідача Міністерства інфраструктури України на позовну заяву, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. 02.04.2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що звільнення відповідача було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства. 09.04.2019 року до суду надійшли відповіді позивача на відзив ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» та Міністерства інфраструктури України. 18.04.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача Міністерства інфраструктури України на відповідь позивача на відзив. 14.05.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на відповідь позивача на відзив. 25.09.2019 ухвалою суду відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з наведених в позові підстав. Представник відповідача Міністерства інфраструктури України у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник відповідача ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» та третя особа у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені на ступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Наказом Міністерства інфраструктури України №1-О від 02.01.2019 року на виконання відповідного рішення Шевченківського районного суду від 18.10.2018 [PERSON] поновлено на посаду виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» з 03.01.2019 (а.с.12). В свою чергу, Наказом Міністерства інфраструктури України №2-О від 03.01.2019 року [PERSON] було звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України та призначено на цю посаду [PERSON] (а.с.15). При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що оскільки станом на 03.01.2019 року Міністерством інфраструктури, як уповноваженим органом управління, не було прийнято рішення про призначення директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» за результатами проведення відповідного конкурсу, в той час як настанням саме вказаної події було обумовлено припинення укладеного між сторонами строкового трудового контракту, тому його звільнення є незаконним. Слід зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У відповідності до положень ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається не невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. При цьому, вимогами п.2 ч. 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Крім того, згідно з листом Міністерства соціальної політики щодо закінчення строкового трудового договору від 31.01.2012 року за № 30/13/133-12 припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. В даному випадку, позивач [PERSON] також при прийнятті на роботу 31.01.2017 на вказану посаду з 02.02.2017 виразив і волю як і на прийняття на посаду, про що написав заяву, так і на припинення такого трудового договору до закінчення строку, на який він був укладений. В даному випадку - до настання конкретної події. Судом встановлено, що позивача [PERSON] на підставі наказу Міністерства інфраструктури України №6-О від 31.01.2017 року було призначено виконуючим обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на період до прийняття відповідно рішення Уповноваженим органом управління (а.с.10). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено саме строковий трудовий договір, закінчення строку якого було обумовлене настанням певної події, в даному випадку - прийняттям Уповноваженим органом управління відповідного рішення. При цьому, у наказі про призначення позивача не міститься жодних посилань на те, що відповідним рішенням Уповноваженого органу управління має бути саме рішення про призначення директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ». Крім того, оскаржуваний позивачем наказ Міністерства інфраструктури України № 2-О від 03.01.2019 року виданий Державним секретарем (А. Галущак) на підставі п.12 ч.4 ст.10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» в редакції, що діли на час прийняття наказу, та передбачали, що Державний секретар міністерства відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства. За вказаних обставин, посилання позивача на те, що його звільненню має передувати прийняття рішення виключно при призначення іншої особи на посаду директора підприємства за результатами проведення відповідного конкурсу, є безпідставними та такими, що спростовуються самим змістом наказу про його призначення. Натомість, як вже зазначалося вище, звільнення відповідача відбулося у зв`язку з прийняттям Уповноваженим органом управління відповідного рішення - призначення на посаду в.о. директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» [PERSON], що, в свою чергу, відповідає умовам укладеного між сторонами строкового трудового договору та вимогами трудового законодавства України. Щодо посилань позивача на те, що його було звільнено під час перебування на лікарняному, слід зазначити наступне. Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, в день звільнення позивач перебував на лікарняному, про що свідчить відповідний лист непрацездатності серії АДЖ № 503037 від 03.01.2019 року (а.с.18). При цьому, відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом з тим, враховуючи те, що ч.3 ст.40 КЗпП України забороняє звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в той час, як позивача було звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що відповідач, звільняючи позивача під час перебування останнього на лікарняному, в даному випадку не допустив жодних порушень вищевказаних положень закону. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed