Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що позивач з 11 липня 1983 року працює у ПАТ «Азовзагальмаш». За період з квітня 2015 року і теперішній час позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата. На підставі судового наказу від 25 грудня 2015 року по справі №264/8233/15-ц, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з січня 2015 року по листопад 2015 року на загальну суму 24933,61 грн. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2016 року у звязку з тим, що між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості з заробітної плати, судовий наказ від 25 грудня 2015 року по справі №264/8233/15-ц скасовано. Враховуючи те, що відповідач нарахував, але безпідставно не виплатив заробітну плату, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з квітня 2015 року по січень 2016 року у розмірі 24420,04 грн. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце був повідомлений належним чином. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивач з 27 серпня 1986 року і по теперішній час працює у відповідача, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці. За період роботи позивача йому нараховується заробітна плата. Згідно довідки №238/ро-840 від 28 березня 2016 року, за підписом головного бухгалтера ПАТ «Азовзагальмаш» заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з квітня 2015 року по лютий 2016 року складає 26265,64 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується власною довідкою №238/ро-840 від 28 березня 2016 року, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 26265,64 грн. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем була нарахована, але не сплачена заборгованість по заробітній платі [PERSON] у розмірі 26265,64 грн. та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується судового збору, то суд виходить з наступного. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вимогами ч. 3 ст. 88 ЦК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1378 гривень. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved