Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою та просить визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку в порядку спадкування за заповітом та на 1/2 частини житлового будинку за набувальною давністю. Свої\~\~\~ позовні\~\~\~\~ вимоги\~\~\~\~ позивач\~\~\~\~\~ обґрунтовує\~\~\~\~\~ тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів будинок належав в рівних частинах його учасникам [PERSON] та [PERSON] , які проживали та були зареєстровані в ньому. Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та не зареєстрували свого права власності на житловий будинок. [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] заповіту за життя не складала, спадкова справа після її смерті за заводилася. [PERSON] була свекрухою [PERSON] , яка перебувала в зареєстрованому шлюбі з її сином [PERSON] , який помер [INFO] , тобто [PERSON] не відносилася до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] . На день смерті [PERSON] з нею була зареєстрована та проживала [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, спадщину вона прийняла, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] . Нотаріус відмовила позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини житлового будинку у зв`язку з відсутністю\~ дійсного\~ правовстановлюючого\~\~ документа на спадкове майно. Після смерті [PERSON] і до дня своєї смерті, тобто близько 25 років, [PERSON] проживала в спірному житловому будинку, уважала його своєю власністю, користувалася ним в цілому, доглядала за будинком, господарськими будівлями та спорудами, проводила їх поточні та капітальні ремонти, сплачувала за комунальні послуги та обробляла земельну ділянку. Після смерті [PERSON] позивач стала користуватися цим будинком в цілому, доглядати за ним, господарськими будівлями і спорудами, сплачувати комунальні платежі та обробляти земельну ділянку, уважаючи, що одноосібним власником цього будинку є [PERSON] . Лише в ході оформлення спадщини позивач дізналася, що житловий будинок відносився до типу колгоспного двору, та про те, що [PERSON] фактично належала тільки 1/2 його частина. Протягом усього часу користування належною [PERSON] 1/2 частини зазначеного житлового будинку ніхто жодних вимог до цього майна не пред`являв. Отже, з урахуванням часу, протягом якого майном [PERSON] володіла [PERSON] , а також положень п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позивач уважається такою, що 1 січня 2001 року добросовісно заволоділа нерухомим майном, яке належало [PERSON] , і до цього часу продовжує відкрито та безперервно ним володіти, а тому стала добросовісним набувачем. Саме тому позивач просить судовим рішенням визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на 1/2 частини житлового будинку за набувальною давністю. Ухвалою від 27 листопада 2020 року у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 18 січня 2021 року. Ухвалою від 18 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2021 року. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити та пояснила, що [PERSON] була її односельчанкою, була одинокою, у силу віку потребувала постійного стороннього догляду, тому й запропонувала їй (позивачу) надавати їй такий догляд, допомагати по господарству. Позивач погодилася, здійснювала догляд за [PERSON] , готувала їсти, допомагала по господарству, згодом переїхала зі своєю родиною до її будинку на постійне місце проживання. [PERSON] за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачеві. Земельну ділянку після смерті [PERSON] позивач оформила через нотаріальну контору. При оформленні спадщини дізналася, що житловий будинок належав до типу колгоспних дворів, і що [PERSON] фактично належала тільки половина цього будинку, інша половина будинку належала її свекрусі [PERSON] , яка померла ще в 1994 році. Представник відповідача Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, але до початку розгляду справи подав до суду заяву, у якій указав, що сільська рада визнає позовні вимоги [PERSON] та просить справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Отже, суд розглядає справу за відсутності представника відповідача. У судовому засіданні допитана як свідок [PERSON] дала показання, що вона є односельчанкою позивача. Свідку достовірно відомо, що [PERSON] жила років зо три до смерті [PERSON] у її будинку, доглядала за [PERSON] , оскільки остання мала поважний вік, обробляла земельну ділянку, після смерті [PERSON] здійснювала її поховання. Свідок добре знала [PERSON] , вона була невісткою [PERSON] , рано втратила чоловіка, який\~ був\~ сином\~ [PERSON] \~ [PERSON] та [PERSON] проживали вдвох, потім [PERSON] померла, і [PERSON] стала проживати одна, доки на її прохання до будинку не переїхала [PERSON] . Після смерті [PERSON] [PERSON] зі своїми чоловіком та сином проживають у будинку [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] дала показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] . Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок\~ [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] (голова двору) та [PERSON] (невістка), що підтверджується довідкою\~\~ виконкому\~\~\~ Держанівської\~\~\~ сільської ради Носівського району Чернігівської області № 290 від 06 серпня 2020 року (а. с. 8). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] та [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на свої частини будинку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 9). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного житлового будинку. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 33). Отже, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Судом встановлено, що спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 35) та повідомленням Державного нотаріального архіву Чернігівської області (а. с. 36). Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] , разом з нею проживала та була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується довідкою виконкому Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 286 від 06 серпня 2020 року (а. с. 9а). Однак, [PERSON] за нормами ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР не входила до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , оскільки була її невісткою, що підтверджується копією свідоцтва про народження сина [PERSON] [PERSON] (а. с. 10), копією свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Згідно з копією свідоцтва про смерть (а. с. 12) син [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Отже, спадкоємці, які б прийняли спадщину відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР після смерті [PERSON] , відсутні. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після смерті [PERSON] залишилися проживати в будинку [ADDRESS] та проживала в ньому до дня своєї смерті. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 13). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного житлового будинку, яка належала їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого 03 серпня 2018 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко В.М. (а. с. 14). Заповіт чинний, його не змінено й не скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 38-39). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом. Із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 29/2019, заведеної приватним нотаріусом\~\~ Носівського\~\~ районного нотаріального округу Дмитренко В.М., убачається, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),\~\~ яка\~\~\~ розташована\~\~ в\~\~ [ADDRESS] (а. с. 44-83). У судовому засіданні встановлено, що позивачеві [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на спірний житловий будинок, оскільки не подано документи, які підтверджують наявність на момент відкриття спадщини права власності у [PERSON] на житловий будинок, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 80/02-31 від 06 червня 2020 року (а. с. 16). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом є законною та обґрунтованою. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 17-19). Згідно з даними технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого КП «Носівське БТІ» Носівської районної ради на замовлення [PERSON] , житловий будинок складається з 5 (п`яти) кімнат загальною площею 58,9 кв. м житловою площею 25,1 кв. м, а також господарських будівель і споруд: веранди, ґанку, двох сараїв, літньої кухні, погреба, огорожі, воріт з хвірткою. Також на замовлення позивача виготовлено звіт про незалежну оцінку спірного житлового будинку, відповідно до якого ринкова його вартість станом на 19 листопада 2020 року становить 80000 грн. (а. с. 21). Звертаючись до суду з позовом до Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області, позивач, крім визнання за нею права власності на 1/2 частини житлового будинку\~ в порядку спадкування за заповітом, також просить визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку за набувальною давністю. Так, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, які визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесено набуття права, крім іншого, і за набувальною давністю (стаття 344 ЦК України) та в порядку спадкування за законом чи заповітом. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. При цьому слід виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає винятково на підставі рішення суду (юридична легітимація). При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Такі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження 14-648цс18), від 15 липня 2020 року у справі № 520/3015/16-ц (провадження № 61-42917св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови). У постанові Великої Палати ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Так, судом встановлено, що після смерті [PERSON] і до дня своєї смерті, тобто близько 25 років, [PERSON] проживала в спірному житловому будинку, уважала його своєю власністю, користувалася ним в цілому, доглядала за будинком, господарськими будівлями та спорудами, проводила їх поточні та капітальні ремонти, сплачувала за комунальні послуги та обробляла земельну ділянку. Після смерті [PERSON] позивач стала користуватися цим будинком в цілому, доглядати за ним, господарськими будівлями і спорудами, сплачувати комунальні платежі та обробляти земельну ділянку, уважаючи, що одноосібним власником цього будинку є [PERSON] . Лише в ході оформлення спадщини позивач дізналася, що житловий будинок відносився до типу колгоспного двору, та що [PERSON] фактично належала тільки 1/2 його частина. Протягом усього часу користування належною [PERSON] 1/2 частини зазначеного житлового будинку ніхто жодних вимог до цього майна не пред`являв. Отже, з урахуванням часу, протягом якого майном [PERSON] володіла [PERSON] , а також положень ч. 2 ст. 344 ЦК України та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позивач уважається такою, що 1 січня 2001 року добросовісно заволоділа нерухомим майном, яке належало [PERSON] , і до цього часу продовжує відкрито та безперервно ним володіти, а тому стала добросовісним набувачем. Ці обставини підтверджуються поясненнями позивача, даними в судовому засіданні, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , допитаними в судовому засіданні, які повністю узгоджуються в своїй сукупності із дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.\~\~\~ Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи вищевикладене, суд уважає встановленим, що більше десяти років позивач [PERSON] добросовісно, відкрито і безперервно володіла та продовжує володіти спірним майном, а саме: 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . При постановленні рішення суд також ураховує, що відповідач Держанівська сільська рада Носівського району Чернігівської області беззастережно та в повному обсязі визнала позовні вимоги [PERSON] . Подання позивачем позову про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом та в порядку набувальної давності є єдиним ефективним способом захисту її права на національному рівні в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який національні суди зобов`язані практично забезпечувати відповідно до ст. 1 цієї Конвенції та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Отже, суд робить висновок, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На\~\~ підставі\~ викладеного,\~\~\~

Outcome: approved