Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання припиненими трудових відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ-ГРУПП», (ідентифікаційний код юридичної особи 35044330, адреса місцезнаходження: [ADDRESS]) та директором [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 09 жовтня 2020 року з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 27 квітня 2007 року вона працює на посаді директора ТОВ «АСПЕКТ-ГРУПП». Відомості про позивача, як керівника зазначеного товариства містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В серпні 2020 року позивач виявила бажання реалізувати своє право, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, та припинити трудові відносини з відповідачем. Відповідно до вимог ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» позивач ініціювала скликання загальних зборів учасників Товариства для вирішення її звільнення, про що направила 27.08.2020 року учасникам товариства заяву про звільнення та повідомлення з зазначенням дати та часу проведення зборів - 09.10.2020 року. Проте загальні збори не відбулися, оскільки учасники товариства [PERSON] , [PERSON] на зазначену дату та час зборів не з`явилися та не повідомили про причини неявки. Листи надіслані на адресу учасників товариства повернулися за закінченням терміну зберігання Питання про звільнення позивача до цих пір не вирішено, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з позовом. В судове засідання позивач не з`явилася, надавши через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності, заяв про відкладення розгляду справи суду, не надав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Треті особи - [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст.3 ЦК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В судовому засіданні встановлено, що з 17 квітня 2007 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстроване ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП». Учасником (засновником) товариства є [PERSON] , розмір внеску до статутного фонду (грн.): 21000., [PERSON] , розмір внеску до статутного фонду (грн.): 21000. Керівник юридичної особи - [PERSON] (арк.с.37). Відповідно до наказу № 1 від 27.04.2007 року ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП», [PERSON] прийнято на посаду директора ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП» на підставі протоколу засновників ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП» від 10.04.2007 року (арк.с.25). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , 27.04.2007 року остання прийнята на посаду директора ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП» (арк.с.26-27). Звертаючись до суду з позовом позивач вказала про бажання звільнитися з посади директора. Відповідно до Статуту товариства, затвердженого загальними зборами товариства від 10 квітня 2007 року, припинення повноважень директора належить до компетенції зборів учасників (арк.с.20). 27.08.2018 року позивач звернулася до учасників ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП» [PERSON] , [PERSON] з заявою про звільнення. (арк.с.28,29, 30,31, 32, 3333,34). Відповіді на заяву не отримала. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що позивач використала всі можливі засоби для захисту свого права щодо звільнення з займаної посади за власним бажанням в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно ч. 2 ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Відповідно до ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника розірвати трудові відносини за власним бажанням. Отже, законодавством України визначено право особи вільно обирати собі місце роботи та припиняти трудові відносини за власним бажанням, будь-яких обмежень не допускається, оскільки це порушує невід`ємне право особи на вільний вибір праці. Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися ст. 38 КЗпП та ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. За змістом ст. 38 КЗпП, ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» праву директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та внести дані зміни до Єдиного державного реєстру. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року №14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007, та від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначав, що визначенест.43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Верховний Суд у своїх постанові від 03.07.2019 року по справі № 520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18), розглядаючи спір про звільнення з посади директора товариства та зобов`язання вчинити певні дії, зазначив про таке. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Як вже зазначалось вище згідно зі статутом ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП» вирішення питання про звільнення керівника відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд визнати її звільненою з посади директора ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП». Тобто, пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем та ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП», оскільки в позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості скористатися своїм правом на звільнення за власним бажанням, виходячи з неможливості проведення загальних зборів товариства. За таких обставин суд вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту є ефективним і таким, що не суперечить закону, оскільки у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин [PERSON] з ТОВ «АСПЕКТ - ГРУПП» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. Таким чином, з огляду на задоволення позовних вимог щодо припинення трудових відносин між сторонами суд вважає, що слід внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відносно припинення трудових відносин позивача з відповідачем, оскільки дані вимоги не суперечать нормам Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позовної заяви позивачем не було заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь суми судового збору. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved