Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

У лютому 2019 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27.07.1995 року на Одеській товарній біржі між нею та [PERSON] було укладено договір № 695 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] . Зазначає, що перебуваючи власником квартири, вона може виключно користуватись та володіти своїм помешканням, але розпорядитись своїм майном вона не може. У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати договір дійсним та визнати за нею право власності на квартиру, оскільки не знала про необхідність здійснення реєстрації договору у нотаріуса. Позивачем до суду надано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи, просить поновити строк позовної давності. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомив та не подав відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-16). Вказаний договір було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 27.07.1995 року за № 695. Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.6 договору. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2019 рік договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved