Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, яку мотивує тим, що з відповідачем перебувала в цивільному шлюбі, мають спільну малолітню доньку, яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, вона не працює і їй важко утримувати дитину без допомоги, відповідач офіційно не працює, але підробляє таксистом, інші стягнення за виконавчими документами з відповідача не здійснюються. 10 березня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги визнав частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки [PERSON] , проте просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, посилаючись на те, що на даний час він не працює, має періодичні заробітки та мінливий дохід, працевлаштуватись на постійну роботу не має можливості у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, майна не має, проживає в будинку матері, яка є інвалідом другої групи та потребує постійного догляду та утримання. Зазначає, що доводи позивача про те, що він добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, на його думку, є нічим іншим, як намаганням позивача ввести суд в оману, оскільки між ним та позивачем була досягнута усна домовленість про оплату ним коштів за орендовану квартиру, в якій проживає позивач з дитиною, замість аліментів, крім того, зазначає, що на час роботи позивача за межами регіону, донька перебувала на його повному утриманні, на першу ж вимогу позивача він забезпечує дитину речами та предметами необхідними для її навчання, виховання та розвиту, а у разі необхідності ліками. Позивач в судовому засіданні підтримала позовну заяву, посилаючись на обставини викладені у ній, та додатково пояснила, що з 2016 року вона разом з дитиною проживають окремо від відповідача, дитина знаходиться на її утриманні, на даний час вона не працює, а тому їй важко матеріально забезпечувати дитину, не заперечувала, що відповідач надавав їй матеріальну допомогу у розмірі 300 гривень, інколи по 500 чи 700 гривень, якої недостатньо для утримання дитини. Також зазначила, що незадовільний стан здоров`я відповідача, пов`язаний з його хронічними захворюваннями, які він має досить тривалий час, і це не позбавляє обов`язку останнього сплачувати аліменти на утримання дитини, відповідач працює неофіційно таксистом, має постійні доходи, стягнення аліментів за рішенням суду, на її думку, є гарантією того, що вона щомісячно буде отримувати аліменти на дитину у визначеному законом розмірі, а не чекати поки відповідач зможе надати їй певну суму коштів, розмір яких визначає на власний розсуд, наполягала на стягненні аліментів у частці від доходу відповідача, а не у твердій грошовій сумі. Відповідач в судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, посилаючись на викладені в ньому обставини, додатково пояснив, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини, але просить їх стягнути у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень, посилаючись на наявність у нього хронічних захворювань, в зв`язку з чим не має можливості працевлаштуватись офіційно, не заперечував, що має у власності транспортний засіб, неофіційно надає послуги перевезення, в зв`язку з чим має дохід. Зазначив, що між ним та позивачем була досягнута усна домовленість про оплату ним орендованого позивачем житла замість аліментів, крім того, перераховував позивачу кошти, розмір яких визначав на власний розсуд, в залежності від отриманих доходів, договору про сплату аліментів на дитину з позивачем у письмовій формі не укладали. Заслухавши пояснення учасників справи та дослiдивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Цивільне судочинство ґрунтується на принципах, вказаних у ч. 3 ст. 2 ЦПК України, зокрема, на принципах змагальності і диспозитивності сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Згідно із ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , виданого 14 лютого 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Менського районного управління юстиції, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.2). Відповідно до довідки №69/6 від 07 лютого 2020 року [PERSON] , 1992 року народження, разом зі своєю донькою [PERSON] , 2012 року народження, зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.6). Сторонами у справі не оспорюється той факт, що малолітня [PERSON] проживає разом з позивачем. Відповідач визнає свій обов`язок брати участь в утриманні дитини, але заперечує проти розміру аліментів, які просить стягнути позивачка, та способу їх стягнення. На підтвердження своїх заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву, відповідачем надано суду медичні документи щодо стану свого здоров`я: довідку №204 без дати, яка видана [PERSON] для подання в центр зайнятості Менською ЦРЛ, з якої вбачається, що [PERSON] з 1992 року знаходиться під наглядом вказаного лікувального закладу із захворюванням шлунку, йому протипоказана важка фізична праця з підняттям тяжкостей, тривалою ходьбою, відрядженнями (а.с.18), довідка без номера та дати Менської ЦРЛ про перебування [PERSON] на лікуванні в Менській ЦРЛ 19 грудня 2004 року (а.с.19), виписний епікріз із історії хвороби №7384-132, з якого вбачається, що [PERSON] знаходився на лікуванні у хірургічному відділенні Менської ЦРЛ з 18 грудня 2004 року по 04 січня 2005 року; виписка-епікриз №6913 про знаходження [PERSON] в хірургічному відділенні обласної лікарні з 23 квітня 2002 року по 24 травня 2002 року; виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 1359 , відповідно до якої [PERSON] перебував в хірургічному відділенні Менської ЦРЛ з 26 березня по 01 квітня 2020 року. Крім того, відповідно до повідомлення №464 від 21 квітня 2020 року КНП «Менська центральна районна лікарня» [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у даному медичному закладі в інфекційному відділенні з 25 по 27 жовтня 2019 року та з 06 по 11 листопада 2019 року; в неврологічному відділенні з 25 по 29 листопада 2019 року; в хірургічному відділенні з 26 березня по 01 квітня 2020 року. Також відповідачем надано квитанції Приватбанку про поповнення картки по номеру з 2015 року по березень 2020 року (з січня 2015 року по травень 2018 року поповнення на 300 гривень, жовтень 2018 року - 650 гривень, листопад 2018 року - 700 гривень, з грудня 2018 року по квітень 2019 року по 500 гривень, з травня по липень 2019 року по 700 гривень; з серпня 2019 року по березень 2020 року по 500 гривень, (а.с.27-31) та товарні чеки на придбання будівельних матеріалів (а.с.32). Позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала отримання нею вказаних коштів на дитину та придбання відповідачем будівельних матеріалів для ремонту квартири. Під час розгляду справи по суті судом також встановлено, що відповідач [PERSON] має у власності транспортний засіб ВАЗ 21154, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, зазначене лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до положень частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У позовній заяві позивачем ставиться питання про стягнення аліментів на утримання дитини у частці від доходу відповідача - батька дитини, заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі від позивача не надходило. За таких обставин, доводи відповідача про стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання доньки в твердій грошовій сумі не узгоджується з положеннями ч.3 ст. 181 СК України, якими регламентовано право того з батьків, разом з яким проживає дитина, обирати спосіб стягнення аліментів. Відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує встановлений у 2020 році Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів (50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) на утримання малолітньої дитини становить з урахуванням положень вказаного закону становить 1109 гривень (2218 : 50%=1109), а отже, стягнення аліментів у розмірі 1000 гривень, на чому наполягає відповідач, суперечить нормам Сімейного кодексу України, якими визначено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину. Враховуючи викладене, а також те, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, між учасниками справи договір про сплату аліментів на дитину в письмовій формі не укладався та нотаріально не посвідчувався; стан здоров`я відповідача, який відповідно до дослідженої медичної документації має хронічні захворювання шлунку та підшлункової з 1992 року, відсутність групи інвалідності, інших неповнолітніх дітей, батьків, які перебувають на його утриманні, оскільки, як пояснив відповідач в судовому засіданні він проживає з матір`ю, яка є пенсіонером та отримує пенсію, разом з тим, враховуючи наявність у власності платника аліментів транспортного засобу, ту обставину, що він неофіційно працює, надає послуги перевезення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до частини першої ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Пунктом 1 частини першої ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з урахуванням ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved