Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних. В обґрунтування позову зазначає, що 23.04.2015 року між ним та [PERSON] укладено договір позики № 745, згідно п. 1 якого передав, а [PERSON] прийняв на умовах позики грошові кошти у розмірі 960 000 грн., що на день підписання договору було еквівалентно 42 591 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути у наступні строки: 480 000 грн. до 23.07.2015 року, 480 000 грн. до 23.10.2015 року. У встановлені договором строки [PERSON] грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим для забезпечення їх повернення [PERSON] складено для передачі нотаріусом заяву від 03.10.2016 року із вимогою про повернення боргу, яка була отримана відповідачем 17.11.2016 року, а також відповідно до розписки від 17.11.2016 року відповідач визнав борг, проте жодних дій по його погашенню не вчинив. Оскільки [PERSON] ухиляється від повернення грошових коштів, [PERSON] просить суд стягнути на його користь з [PERSON] 960 000 грн. заборгованості за договором позики, 470 880 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 120 220 грн. Представник позивача у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення повістки за зареєстрованим місцем проживання, тому відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України вважається таким, яка повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявній в ній доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши оригінал договору позики та розписки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що 23.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буділовською Н.С. та зареєстровано в реєстрі за № 745 (а.с. 6-7). Відповідно до п. 1 Договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] отримав у власність грошові кошти у розмірі 960 000 грн., що еквівалентно на день підписання цього договору за курсом НБУ 42 591 доларів США. Передачу грошових коштів здійснено в день підписання цього договору. Відповідно до п. 2 Договору договір позики є безпроцентним; 480 000 грн. позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 23.07.2015 року, а решту позиченої суми у розмірі 480 000 грн. позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 23.10.2015 року. Факт передання [PERSON] грошових коштів [PERSON] за договором позики підтверджується розпискою від 23.04.2015 року (а.с. 8). Приватним нотаріусом КМНО Буділовською Н.С. було передано заяву [PERSON] з вимогою повернути [PERSON] борг згідно договору позики від 23.04.2015 року, яку він отримав особисто 17.11.2016 року, про що свідчить його підпис на заяві (а.с. 11-12). Відповідно до розписки від 17.11.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] заяву про повернення боргу відповідно до договору позики від 23.04.2015 року в розмрі 960 000 грн., які визнав як неповернуті. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що у судовому засіданні установлено те, що [PERSON] не виконав взяте на себе зобов`язання за укладеним із [PERSON] договором позики та не повернув взяті у борг грошові кошти, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved