Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про тлумачення умов Договору позики № 1, укладеного між сторонами 18 травня 2009 року, а саме, що п. 2.1. вказує на закріплення сторонами при розрахунку між ними курсу іноземної валюти долара США в розмірі 8 грн. 00 коп. за 1 долар США. Вказуючи на те, що грошові кошти фактично передавалися у національній валюті України гривні в розмірі 151\~848 грн., а тому зазначення доларового еквіваленту в п. 2.1. Договору позики відбулося виключно з метою встановлення для сторін договору стабільного курсу в розмірів 8,00 грн. за долар США. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав просив його задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, вказуючи на їх безпідставність та надав до суду заперечення на позовну заяву (а.с.41-42). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 травня 2009 року між [PERSON] (далі - Позичальник) та [PERSON] (далі - Позикодавець) в м. Києві укладено в пісьмовій формі Договір позики № 1 (далі-Договір) (а.с. 5-6). За п. 2.1. Договору, сума позики за Договором становить 19\~980 доларів США 00 центів, що еквівалентно 151\~848 грн. 00 коп., яку позикодавець передав позичальнику готівкою під час підписання цього Договору (п. 3.1.). Кінцевий термін повернення позики, за п. 3.2., 31 серпня 2009 року (а.с. 5). Пунктом 2.2. Договору, у день повернення позики, передбачений п. 4.1. цього договору, Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві визначену у п. 2.1. цього договору суму у повному розмірі (а.с. 5). Положенням пункту 4.1. закріплено, що позичальник зобовязується першого числа кожного місяця повертати суму в розмірі 370,00 доларів США (а.с. 5). Пунктами 4.2., 4.3. Договору визначено, що позичальник зобовязаний повернути всю суму позики за вирахуванням коштів, що виплачуються щомісячно, згідно п. 4.1., не пізніше останнього дня строку, встановленого в п. 3.2. цього Договору в грошовій одиниці в якій була надана позика, шляхом її передачі готівкою позикодавцю в повному розмірі (а.с. 5). Відповідно до розписки, складеної власноручно [PERSON], що визнано сторонами, а тому за ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає, 18 травня 2009 року [PERSON] отримали від [PERSON] грошові кошти у розмірі 19\~980 доларів США, що еквівалентно 151 848 грн. 00 коп. (а.с. 44). Згідно розписки, даної [PERSON], остання 10 серпня 2013 року отримала від [PERSON] в рахунок погашення боргу 1\~475 доларів США (а.с. 7). З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 627 вказаного Кодексу). Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони відповідно до ст. 6 цього кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК - договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст. 203 ЦК України, під час підписання договору, сторони, виявляють власне волевиявлення та вільну внутрішню волю щодо розуміння умов договору в тій редакції, в якій вони були викладені, про що свідчать підписи сторін на кожному аркуші договору. За приписами ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється у відповідності до статті 213 цього Кодексу. Так, в силу ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно правової позиції Пленуму Верховного Суду України, висвітлену у п. 3 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (ст. 213 ЦК України, ст. 37 ЦПК України) в порядку позовного провадження. Тобто лише при наявності спору суд може вирішувати питання про тлумачення правочину. Судом достовірно встановлено та визнано представниками сторін, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, що на момент розгляду справи позичальник взяті на себе за Договором зобовязання виконала частково, здійснюючи протягом 2009-2013 років погашення заборгованості в іноземній валюті, а саме у доларах США, як визначено п. 4.1. Договору. Таким чином, за наявності спору між сторонами, тлумачення умов договору допускається, так як це не суперечить ст. 213 ЦК України та ст. 37 ЦПК України. У свою чергу, частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Отже, іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. Це значить, що на договір позики, в якому міститься посилання на іноземну валюту, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України гривні. Така правова позиція Верховного Суду України закріплена у відповідних судових рішеннях справи від 25 листопада 2009 р. № 6-19596 св 07, від 2 червня 2010 р. № 6-14192 св 09 та ін.), від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, справа № 6-5061 св 09 від 22 грудня 2010 р. Крім того, така позиція Верховного Суду закріплена у розясненнях, що містяться у п. 14 постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК визначає законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження обставин свого позову, що є обовязком позивача, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, приймаючи до уваги мету Договору, практику відносин між сторонами та їх подальшу поведінку щодо повернення боргу, що здійснювалась у доларах США без зазначення курсу відносно гривні, текст типового договору, що не містить вказівок на закріплення сторонами при розрахунку між ними курсу іноземної валюти долара США в розмірі 8 грн. 00 коп., суд приходить до висновку про неможливість задоволення такого позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed