Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 13.11.2017 року. В зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] з 24.07.2000 року, але фактично з 01.07.2011 року у ній не проживає. У звязку з чим, просить суд визнати [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 20 в будинку № 9 по вулиці Миколи Богуна (колишня вулиця [PERSON]) м. Словянська Донецької області. Позивач [PERSON], в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи у суді повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд позову за своєї відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.19). Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача за участю його представника, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. У судове засідання представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі ордеру серії АА № 1108167 від 20.11.2017 року (а.с.2), в судове засідання не зявився, надав заяву, відповідно до якої позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.31), про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що квартира в житловому будинку, що розташований за адресою: м. Словянськ, вулиця Миколи Богуна (попередня назва - [PERSON]) 9[ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується Договором купівлі продажу від 13.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 1938 (а.с.14-15). Відповідно до довідки № 5277 від 13.11.2017 року виданої комунальним підприємством «ЖЕК № 4», за адресою [ADDRESS], зареєстрований [PERSON] з 24.07.2000 року по теперішній час (а.с.13). Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надав акт №490, виданий керівником комітету громадськості мікрорайону «Залізничний 1» від 21.11.2017 року (а.с.12), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], фактично не мешкає з липня 2011 року. Вищевказане підтвердили сусіди: [PERSON] та [PERSON] У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved