Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що позаплановою ревізією Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, з 27 листопада 2013 року по 13 грудня 2013 року була проведена перевірка окремих питань фінансово-господарської діяльності Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за період з 01 січня 2011 року по 01 серпня 2012 року, і встановлено ряд фінансових порушень, що призвело до збитків у сумі 39280,00 грн. (акт № 07-26/8 від 20 грудня 2013 року). Порушення, що призвели до зазначених збитків, були допущені виконуючим обов'язки начальника Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті [PERSON] в частині підписання договорів, актів приймання-передачі наданих послуг та платіжних доручень з контрагентами та завідувачем відділу - головним бухгалтером [PERSON] в частині прийняття до обліку актів приймання-передачі наданих послуг та підписання платіжних доручень. На підставі ст. 1166, 1190 ЦК України позивач просив стягнути солідарно з відповідачів матеріальні збитки у сумі 39280,00 грн. (а. с. 2-5). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року позовні вимоги задоволені: стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті в рахунок відшкодування збитків - 39 280 (тридцять дев'ять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 коп., та на повернення судового збору по 196 (сто дев'яносто шість) грн. 40 коп. з кожного (а.с. 92-94) В апеляційних скаргах відповідачі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та їх недоведеність; порушення норм матеріального і процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 98-101, 109-112). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що згідно акту №07-26/8 від 20 грудня 2013 року, складеного Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області, Придніпровською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті здійснено незаконне використання коштів на загальну суму 39 280 грн., зокрема, у листопаді 2011року 30 000,00 грн. на придбання офісних меблів у ПП «Меблевий дворик» та у липні 2012 року безпідставно списано товарно-матеріальні цінності на загальну суму 9 280,00 грн., чим спеціальному фонду державного бюджету спричинені збитки на вказану суму, і чим порушено п.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 943 від 22 жовтня 2008 року «Про економію бюджетних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів» (а. с. 33-52). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ст.ст. 1166, 1190 ЦК України та виходив з того, що порушення, що призвели до зазначених збитків, були допущені виконуючим обов'язки начальника Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті [PERSON] в частині підписання договорів, актів приймання-передачі наданих послуг та платіжних доручень з контрагентами та завідувачем відділу - головним бухгалтером [PERSON] в частині прийняття до обліку актів приймання-передачі наданих послуг та підписання платіжних доручень. Однак, до такого висновку суд прийшов з порушенням норм матеріального права. Як вбачається з позовної заяви, позивач просив задовольнити позов про відшкодування збитків на підставі ч. 1 ст. 1166 та ч. 1 ст. 1190 ЦК України. Однак, судом не враховано, що відповідачі знаходяться із позивачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. В порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 1166 ЦК України, не врахував, що спірні правовідносини виникли з приводу збитків, заподіяних працівниками підприємству під час виконання ними трудових обов'язків та регулюються главою IX КЗпП України. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду на підставі п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed