Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування позову вказала, що 01.06.2016 року між нею та відповідачами був укладений договір позики, оформлений у простій письмовій формі - розпискою, на суму 120 000 євро за курсом НБУ 28,0430 грн. за 1 євро, які відповідачі зобов`язалися повернути в строк до 01 липня 2018 року, за умов оплати 25% річних за користування грошима, сплату відсотків за неправомірне користування грошима в розмірі 30% від загальної суми боргу, 3% річних та інфляційних втрат. Посилаючись на те, відповідачами в обумовлений у договорі позики строк боргові кошти не повернуто, позивач просить стягнути з відповідачів суму заборгованості: за договором позики від 01.06.2016 р. в розмірі 3 668 160 грн., що еквівалентно 120 000 євро за офіційним валютним курсом Національного банку України станом на 01.07.218 р., 25% річних за користування грошима у період з 01.06.2016 року по 01.07.2018 року в розмірі 1 911 966 грн., відсотки за неправомірне користування грошовими коштами за період з 01.07.2018 року по 26.11.2019 року в розмірі 2 357 412 грн., інфляційні втрати за серпень 2018 року - жовтень 2019 року в розмірі 576 427 грн., 3% річних за період з 01.07.2018 року по 26.11.2019 року в розмірі 235 741,21 грн.. 10.01.2020 року відповідачами у справі подано відзив на позов, відповідно до якого підтвердили факт отримання грошових коштів в борг від позивача, позовні вимоги визнають частково в частині стягнення суми боргу в розмірі 120 00 євро, відсотків за користування коштами, в іншій частині вимог просять відмовити. Позивачем відповідь на відзив не подано. У судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , як фізичними особами, було укладено договір індивідуальної позики, оформлений у простій письмовій формі - розпискою 01 червня 2016 року на суму 120 000 євро, яку відповідачі зобов`язалися повернути позивачу до 01 липня 2018 року. За користування вказаними грошима відповідачі зобов`язалися сплатити позивачу відсотки в розмірі 25% річних в строк до 01.07.2018 року, а в разі несплати у визначений строк грошових коштів сплатити відсотки за неправомірне користування грошовими коштами в розмірі 30% від загальної суми боргу, яка утвориться станом на 01.07.2018 року до дня повного розрахунку перед позикодавцем, тобто фактичного повернення суми боргу, а також 3% річних та інфляційні втрати. Оригінал розписки досліджений в судовому засіданні та факт укладення договору позики, а також передачі грошових коштів [PERSON] , [PERSON] підтверджений сторонами. Грошові кошти на момент розгляду справи судом за вказаним договором позики відповідачами позивачу не повернуто. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст.ст.203, 207, 1047 ЦК України договір позики на суму, що перевищує у десять раз встановлений законом неоподатковуваний мінімум доходів громадян повинен укладатися між фізичними особами у письмовій формі та підписуватися від імені сторони, що його укладає особисто або її представником на підставі повноважень, передбачених законом. За правилами ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Письмова форма договору позики, окрім факту укладення договору є також і доказом факту передачі певної грошової суми позичальнику. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Ст. 1049 ЦК України визначено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. До цього часу запозичені у позивача кошти відповідачами не повернуті, про що свідчить оригінал розписки, що зберігається у позивача та який наданий суду для дослідження у судовому засіданні, а також підтверджено відповідачами у відзиві на позовну заяву. Ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що в разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, за положеннями якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, та в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів і застосовуються із дня, наступного за днем, який визначено сторонами, як строк виконання зобов`язання. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України). Відповідно до ч.1ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно з положеннями ст.ст. 546-549 ЦК України зобов`язання може бути забезпечено неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Зважаючи на те, що чинним законодавством визначено процентний розмір від простроченої суми боргу в розмірі 3%, розпискою від 01.06.2016 року на суму 120 000 євро визначено обов`язок відповідачів сплатити позивачу відсотки за користування запозиченими грошима в розмірі 25% річних в строк до 01.07.2018 р., позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача основної суми боргу в сумі 3 668 160 грн., що еквівалентно 120 000 євро за офіційним валютним курсом НБУ станом на 01.07.2018 р., як про це вказано в позові, щодо стягнення 25 % річних за користування грошима за період з 01.06.2016 року по 01.07.2018 року в розмірі 1 911 966 грн., 3% річних за період з 01.07.2018 року по 26.11.2019 року підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів 30% річних за неправомірне користування грошовими коштами за період з 01.07.2018 року по 26.11.2019 року відповідно до вимог ч.2 ст. 1214 ЦК України в розмірі 2 357 412 грн. задоволенню не підлягають, оскільки майно, набуте за договором позики не є безпідставно набутим майном в розумінні ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, відповідно до положень яких проценти нараховуються у разі безпідставного одержання чи збереження грошей, а не у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за договорами позики. Крім того, відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, з огляду на зазначене розмір процентів необхідно розраховувати від дня укладення договорів до дня строку виконання зобов`язань, а після чого нараховуються лише три відсотки річних. Також безпідставними є вимоги позивача про стягнення з відповідачів на її користь , інфляційних збитків за період з серпня 2018 року по жовтень 2019 року в розмірі 576 427,00 грн. Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із чим з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно: 3 668 160 грн., що станом на 01.07.2018 р. становить відповідно до офіційного валютного курсу, визначеного НБУ, 120000 євро, - суму боргу за договором позики від 01.06.2016 року, відсотки за користування грошовими коштами в період з 01.06.2016 року по 01.07.2018 року в розмірі 1 911 966 грн., 3% річних за період з 01.07.2018 року по 26.11.2019 року в розмірі 235 741,21 грн., а всього в розмірі 5815867,20 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем під час звернення до суду пропорційно задоволених позовних вимог (66,46%) у розмірі 6646 грн., тобто по 3323 грн. з кожного.

Outcome: partial