Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Рада 6», в якому з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог (т. 2 а.с. 9-12) просив стягнути з відповідача на його користь незаконно отримані нарахування за житлово-комунальні послуги у сумі 10756,18 грн.; визнати недійсним з моменту укладення договір «Про забезпечення пропускного режиму» № 415/06/к від 29 листопада 2013р., укладений між позивачем та ТОВ «Рада 6» та застосувати правові наслідки недійсності правочину; стягнути з відповідача незаконно отримані нарахування за договором «Про забезпечення пропускного режиму» № 415/06/к від 29 листопада 2013р. у сумі 8 652,10 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] а також користувачем житлово-комунальних послуг. 03 жовтня 2012 р. між позивачем та ТОВ «Рада 6» укладено договір «Про управління будинком та надання послуг з утримання будинків і споруд» за тарифом 3,04 грн. Однак, відповідач у подальшому збільшив розмір вартості наданих послуг без згоди позивача, у зв'язку з чим останній вважає, що з відповідача слід стягнути суму переплати за житлового-комунальні послуги у розмірі 10 756,18 грн. Крім того, позивач вважає, що договір «Про забезпечення пропускного режиму», який укладено від його імені з ТОВ «Рада 6» є недійсним, оскільки позивач його ніколи не укладав, та ні кого не уповноважував на це. Зазначив, що до вказаного договору слід застосувати наслідки недійсного правочину та стягнути з відповідача нарахування за послуги консьєржа у сумі 8 652,10 грн. Ухвалою суду від 24 лютого 2016 року провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд на 31 березня 2016 року, а також відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про зобов'язання КМДА скасувати тарифи з надання послуг з управління будинком, утримання будинку і споруд та прибудинкових територій (т. 1 а.с. 46-47). Ухвалою суду від 28 березня 2016 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено (т. 1 а.с. 70). Ухвалою суду від 21 квітня 2016 року витребувано в ТОВ «Рада 6» інформацію щодо нарахування тарифів з житлово-комунальних послугам по будинку № [ADDRESS], підтвердження їх обсягу та вартості за вересень 2015 року по лютий 2016 року (т. 1 а.с. 135). Ухвалою суду від 30 травня 2016 року зупинено провадження у справі до розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва (суддя Данилишин В.М.) розглядається адміністративна справа № 826/3850/16 за позовом [PERSON] до Виконавчого органу Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання не чинним та скасування рішення (т. 1 а.с. 208), котре поновлено 27 вересня 2017 року та призначено до судового розгляду на 20 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 231). 21 листопада 2017 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до ТОВ«Рада 6», КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр», ПАТ «Київенерго», третя особа Виконавчий орган Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) про порушення прав споживача, невиконання зобов'язання за договором, визнання договору недійсним в частині позовних вимог до КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр», ПАТ «Київенерго», третя особа Виконавчий орган Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) залишено без розгляду (т. 2 а.с. 34). Ухвалою суду від 22 лютого 2018 року на виконання п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року проведено у справі підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 10 квітня 2018 року. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача Зайцев І.Є. щодо вимог позовної заяви заперечив. Вказав, що розрахунок вартості послуг за житлово-комунальні послуги для позивача повністю узгоджується із положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та відповідних Розпоряджень КМДА. Тому підстав для стягнення з відповідача коштів немає. Крім того, спірний договір № 415/06/к від 29 листопада 2013 р. укладено з представником [PERSON] - [PERSON], яка діяла відповідно до повноважень, закріплених у довіреності від 01 січня 2013р., серед яких передбачено право на підписання договорів. Зазначає, що при укладенні вказаного договору не було порушено вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним, та як наслідок відсутні підстави для стягнення коштів за надані послуги консьєржа. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встанволено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Житлово-комунальні послуги за вказаною адресою надає ТОВ «Рада 6». 03 жовтня 2012 р. між сторонами укладено договір «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», відповідно до якого розмір щомісячної плати за експлуатаційні послуги складає 407,36 грн. (п. 4 договору). Згідно з п. 19 договору договір набирає чинності з моменту підписання та діє один рік. Договір вважається продовженим на кожний наступний строк, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Відповідно до п. 26 зазначеного договору ціни і тарифи на комунальні, експлуатаційні послуги по цьому договору встановлюються відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України № 529 та відповідних розпоряджень КМДА та не потребують додаткового погодження. Судом встановлено, що позивач після укладення зазначеного договору сплачував надані послуги, що підтверджується відповідними квитанціями та не заперечується сторонами. Розпорядженням КМДА № 591 від 19 червня 2015 р. затверджено тариф на послуги з утримання будинку [ADDRESS] у розмірі 5,53 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири з серпня 2015 р. У подальшому розмір тарифів збільшувався. Крім того, 29 листопада 2013р. між ТОВ «Рада 6» та [PERSON], в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON], укладено договір № 419/06/к, за умовам якого підприємство надає власнику послуги із забезпечення пропускного режиму в будинок [ADDRESS], а власник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати вартість послуг у строки та на умовах, передбачених договором. Вартість послуг за цим договором становить 204 грн. Позивач, посилаючись на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, якою затверджено мирову угоду між ним та ТОВ «Рада 6», та якою також визначено тариф за надані послуги у сумі 3,04 грн., вважає, що на його користь з відповідача має бути стягнута сума коштів, які він переплатив за завищеними тарифами, у тому числі і за послуги консьєржа, оскільки договір № 419/06/к ним не укладався. Проте, суд вважає такі доводи надуманими, виходячи з такого. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлових та комунальних послуг визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статей 1 та 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач має право укладати договори на надання житлово-комунальних послуг. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель має право укладати договори з виробниками, виконавцями, споживачами в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Стаття 905 Цивільного кодексу України передбачає, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. При цьому, за правилами ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Згідно з п. 10 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зміни протягом строку дії цін/тарифів обсягу окремих складових економічно обґрунтованих витрат з причин, які не залежать від виконавця/виробника, зокрема, збільшення або зменшення податків і зборів, мінімальної заробітної плати, орендної плати та амортизаційних відрахувань, підвищення або зниження цін на паливно-енергетичні та інші матеріальні ресурси, виконавці/виробники проводять коригування встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги і подають на затвердження до органу, уповноваженого здійснювати встановлення таких цін/тарифів. При цьому перерахунок цін/тарифів може проводитися шляхом коригування лише тих складових структури цін/тарифів, за якими відбулися цінові зміни в бік збільшення або зменшення. При коригуванні додатково враховується компенсація втрат (або вилучення необґрунтовано отриманих прибутків) від застосування не скоригованої на зміну вартості окремих витрат ціни/тарифу в період до встановлення скоригованих цін/тарифів. Відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Повноваження щодо встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на комунальні послуги відповідно до ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування» належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Положення ст. 156, 162 ЖК Української РСР визначають, що власник та члени його сім'ї зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Виходячи з аналізу наведеного законодавства, суд дійшов висновку, що під час укладення договору «Про управління будинком та надання послуг з утримання будинків і споруд» від 03 жовтня 2012 р., та у подальшому після його неодноразової пролонгації, тариф був визначений з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу в розмірі 3,04 грн., а потім його було змінено (відкориговано) до 5,53 грн., у зв'язку з підвищення собівартості наданих послуг, що не суперечить вимогам п. 10 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Посилання позивача на те, що розмір вартості наданих послуг визначено ухвалою Печерського районного суду м. Києва на рівні 3,04 грн., та цей розмір вартості послуг не може збільшуватись є безпідставними, оскільки як зазначалось, відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на підставі договору. При цьому, за умовами вказаного договору відповідачу надано право в односторонньому порядку змінювати тарифи без погодження їх зі споживачем. Не надано суду також належних і допустимих доказів на підтвердження необґрунтованості тарифів, що рішення КМДА про визначення тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, визнано у встановленому законом порядку незаконними. У той же час, з матеріалів справи вбачається, що позивач протягом всього часу сплачував платежі за надані послуги за актуальними тарифами, будь-яких претензій позивач до ТОВ «Рада 6» не направляв, актів, якими було б зафіксована незадовільна якість послуг не складав. Враховуючи вказані обставини, підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Що стосується позовних вимог про визнання договору «Про забезпечення пропускного режиму» №415/06/к від 29 листопада 2013 р. недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, то вони також не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до п. 25 «Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011р. за № 869, вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв'язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг. Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, підставою недійсності договору є недодержання в момент його укладення вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та/абоінших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до роз'яснень п. 8 Постанови Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень вимог ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства; особа, яке вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Виходячи зі змісту правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.12.2013 року у справі 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Як вбачається зі змісту спірного договору № 419/06/к від 29 листопада 2013р., він був укладений ТОВ «Рала 6» та [PERSON], в інтересах якого на той час на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ст. 244 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Судом встановлено, що відповідно до довіреності [PERSON], серед іншого, має право представляти інтереси [PERSON] у ЖЕК, та при необхідності підписувати відповідні договори. Таким чином, на момент укладення спірного договору між ТОВ «Рада 6» та [PERSON] про надання послуг, [PERSON] діяла в межах повноважень, визначених довіреністю від 21 жовтня 2013р., у зв'язку з чим доводи позивача, про те, що він не уповноважував останню на укладення договору від його імені є надуманими, та спростовуються матеріалами справи, а зміст договору повністю відповідає вимогам діючого законодавства України. Крім того, факт тривалого виконання договору позивачем по сплаті послуг за спірним договором свідчить про те, що позивач знав про існування вказаного договору, добровільно його виконував, що свідчить про те, що умови договору відповідали його внутрішній волі. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, позивач належних та допустих доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надав. Враховуючи все викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні доводи позивача про недійсність оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 8652,10 грн. за договором «Про забезпечення пропускного режиму» № 415/06/к від 29 листопада 2013р., то вказані вимоги також є не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від попередньої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed