Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: - визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000182 від 11 липня 2015 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»; стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на свою користь грошову суму 49 000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 11 липня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») укладено договір фінансового лізингу № 000182 з метою придбання трактора марки «МТЗ-82.1» вартістю 120 000 грн. 00 коп. У рахунок виконання умов договору ним 11 липня 2015 року сплачено платіж у розмірі - 49 000 грн., який як виявилося не є частиною вартості предмету лізингу, а є адміністративним платежем, тобто винагородою за підготовку документів для укладення договору. Вважає, що при підписанні оскарженого правочину його введено в оману щодо умов договірних зобов'язань, зміст договір свідчить про нечесну підприємницьку практику, при цьому його умови не відповідають діючому законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача. При укладенні оскаржуваного правочину відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу. Крім того, не було дотримано умови про його нотаріальне посвідчення. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився. 11 квітня 2017 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» у судове засідання свого представника не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 липня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] укладено договір № 000182 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб трактор марки «МТЗ-82.1». Згідно із пунктом 1.3 договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування майно лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 000182 від 11 липня 2015 року вартість предмету лізингу складає 490 000 грн. 00 коп. З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2015 року [PERSON] на користь ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплатив грошові кошти у розмірі - 49 000 грн., про що свідчить квитанція від 11 липня 2015 року. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу від 11 липня 2015 року, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором фінансового лізингу, щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Так, відповідно до пунктів 8.2, 8.3 спірного договору з договору сторони погодили, що вартість предмету лізингу на момент укладання договору становить 20 588 доларів 24 центи США згідно обмінного курсу долару США до української гривні на дату укладення договору, що становить 490 000 грн. Вказаний курс може змінюватись і лізингоодержувач підтверджує про ознайомлення із валютними ризиками під час виконання зобов'язань за цим договором. Також, за умовами пункту 8.5 всі планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долару США до гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. Таким чином, в договорі лізингу чітко не визначені грошові кошти, що підлягають сплаті лізингоодержувачем. Пунктом 9.4 договору фінансового лізингу передбачено, що сторони визначили, що у разі зміни вартості предмету лізингу з моменту укладення даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50 % вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі. Лізингоодержувач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмету лізингу та подальші лізингові й інші обов'язкові платежі будуть визначені у Додатку № 3 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист продавця транспортного засобу станом на день виписки рахунку фактури продавцем. Умови договору фінансового лізингу також містять дискримінаційні положення зокрема, що споживач у випадку власної ініціативи по розірванню договору не отримує повернення адміністративного платежу, а також повинен сплатити штраф у розмірі 40 % від авансових платежів. Таким чином, детально дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно із пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. При розгляді даної справи по суті, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 11 липня 2015 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищезазначене, а також висновки Верховного суду України, які містяться у постановах від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 15 червня 2016 року (справа № 6-330цс15), та які є обов'язковими в силу вимог статті 360-7 ЦПК України, суд приймає до уваги доводи позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення адміністративного платежу. Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved