Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір №005-02023-070213, укладений нею та ПАТ «Дельта Банк»(далі Банк) 07.02.2013 року. Свої вимоги обґрунтувала тим, що він укладений з порушенням Законів України «Про захист прав споживачів», «Про банки і банківську діяльність», «Про третейські суди», «Про захист персональних даних». Зокрема, працівники [PERSON] належним чином не ознайомили позивача з умовами кредитування, не надали правил укладання договору як окремого документа, а текст договору виконаний дрібним шрифтом, що в сукупності з обмеженим часом на ознайомлення ввело позивача в оману щодо умов договору на предмет їх вигідності. Крім цього, вказане в договорі третейське застереження суперечить положенням закону та правовим висновкам Верховного Суду України, а визначене відповідними Правилами і вказане в договорі положення про позбавлення позивача права відкликати згоду на обробку персональних даних не відповідає закону і є підставою для визнання таких пунктів недійсними. В той же час при укладенні кредитного договору позивачу було навязано укладення договору добровільного страхування відповідальності в розмірі загальної заборгованості перед відповідачем. Без укладення такого договору, за поясненнями працівників [PERSON], позивач не могла кредит отримати, що суперечить положенням закону і є несправедливим. В судове засідання позивач та її представник не зявились, зазначивши у позовній заяві клопотання про розгляд позову за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, подавши письмові заперечення. В них зазначив, що позивач своїм підписом підтвердила ознайомлення з інформацією про умови кредитування і орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також вручення їй [PERSON] надання кредитної картки і [PERSON] на обслуговування кредитних карток. За відсутності наданих позивачем доказів протилежного такі обставини представник відповідача вважає свідченням добровільності укладеного договору і його відповідності положенням закону. Крім цього, представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності і стягнення коштів в порядку ст.10571 ЦК України в разі задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Направлена судом за вказаною позивачем адресою поштова кореспонденція повернулась з відміткою про вибуття адресата. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 07.02.2013 року ПАТ «Дельта Банк» акцептовано заяву [PERSON] №005-02023-070213 про укладення кредитного договору шляхом відкриття поточного рахунку, оформлення платіжної картки на умовах платіжної системи «Кредитна картка №1 «Еволюція» та встановлення кредитного ліміту в сумі 15000 гривень. Згідно із текстом заяви моментом укладення договору є день підписання заяви [PERSON] 07.02.2013 року. В заяві зазначено, що невідємними частинами договору є сама заява, Правила надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON]. Згідно з п.2.5 заяви позивачка до її підписання була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про кредитування рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту. З виписки по рахунку позивача вбачається, що вона отримала кредитні кошти 19.02.2013 року. Довідкою [PERSON] стверджено, що станом на 28.09.2016 року [PERSON] має заборгованість перед [PERSON] в загальній сумі 23151,30 гривні, в тому числі, по тілу кредиту 16818,97 гривні. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує кількома фактичними обставинами: 1) порушенням з боку відповідача вимог Закону України «Про захист прав споживачів»(далі Закон №1023-ХІІ) в частині ознайомлення з умовами і правилами кредитування окремим письмовим документом та оформлення заяви дрібним шрифтом; 2) невідповідністю Закону України «Про третейські суди»(далі Закон №1701-IV) вказаного в договорі третейського застереження; 3) незаконністю положень договору про безвідкличність згоди позивача на обробку персональних даних з огляду на положення Закону України «Про захист персональних даних»(далі Закон №2297-VI); 4) навязаним характером договору добровільного страхування відповідальності позивачки за кредитним договором із конкретною страховою компанією. Дослідження доказів по справі приводить суд до висновку, що в межах предмета спору і його обґрунтування заявлені вимоги не відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи, за виключенням викладеного в договорі третейського застереження. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1, 2 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Вимоги до договору споживчого кредиту визначені ч.4 ст.11 Закону 1023-ХІІ. Як вбачається з наданої позивачем копії заяви, вона виконана компютерним способом, шрифтом одного розміру, який виділений «жирним» способом лише в частині щодо найменування сторін договору, адрес проживання та місця знаходження, суми кредиту, назви тарифного пакета, номера договору добровільного страхування. До заяви додано другу її невідємну частину [PERSON] на обслуговування платіжної картки відповідно до обраного тарифного пакету. Заява та [PERSON] підписані позивачем та представником [PERSON], підпис якого скріплено печаткою. Представником відповідача до письмових заперечень додано копію підписаних позивачем [PERSON] надання кредитної картки тарифного пакету «Кредитна картка №1 «Еволюція» та копію дозволу на обробку персональних даних. Наведені обставини свідчать, що передбачені законодавством вимоги щодо укладання і оформлення кредитного договору відповідачем дотримано. Посилання позивача на п.2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постанова Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, є безпідставним. Ця норма передбачає обовязок розробки банками форми(бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Однак визначальне значення в даному випадку має п.2.4 вказаних Правил, котрий вимагає від банків отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з такою інформацією. Сама по собі відсутність затвердженої форми ознайомлення при наявності доказів письмового підтвердження такого ознайомлення не дає підстав для висновку про порушення прав споживача. В даному ж випадку в самій заяві позивача, [PERSON] на обслуговування, [PERSON] надання кредитної картки, підписаних позивачкою, викладена вся необхідна інформація. Крім цього, з доданої представником відповідача виписки з рахунку позивача вбачається, що остання після отримання кредитних коштів епізодично поповнювала цей рахунок, а востаннє 24.04.2015 року. При цьому вона не зверталась до [PERSON] із заявами про відмову від виконання умов договору чи неможливість їх виконання, а також не використала передбачене ч.6 ст.16 Закону №1023-ХІІ право на відкликання згоди на укладення кредитного договору. Такі обставини з врахуванням вищенаведених доказів свідчать про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. У звязку із наведеним суд вважає, що доказів введення позивачки в оману працівниками [PERSON] не надано, відтак обґрунтування позову порушеннями Закону №1023-ХІІ суперечить встановленим фактичним обставинам. Щодо третейського застереження встановлено наступне. Законом України від 03.02.2011 року №2983-VI внесено зміни до Закону України «Про третейські суди», а саме: частину першу ст.6 доповнено пунктом 14, за яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спілки). Таким чином, з часу набрання 12.03.2011 року чинності Законом №2983-VI умови кредитних договорів, що мають споживчий характер, про можливість розгляду спорів за такими договорами третейськими судами не відповідають закону, а тому в силу положень ч.1 ст.203 ЦК України заявлені в цій частині вимоги є обґрунтованими і законними. Щодо обґрунтування позову незаконністю умов договору про безвідкличність згоди на обробку персональних даних суд встановив таке. Пунктом 2.13.18 Правила надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк» врегульовано порядок обробки персональних даних позичальника і констатується згода останнього на такі дії підписанням договору. В тому ж пункті визначено цілі обробки таких даних і права банку, а також встановлено, що згода позичальника є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії. В пункті 2.13.19.2 цих Правил зазначено, що позичальник надає безвідкличну та необмежену в часі згоду на збір, зберігання, використання та поширення [PERSON] через бюро кредитних історій інформації щодо себе та своїх зобовязань, на отримання [PERSON] кредитної історії позичальника та іншої актуальної інформації з бюро кредитних історій, державних реєстрів та інших законних джерел. Згідно зі ст.2 Закону №2297-VI обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Відповідно до п.1 ст.11 цього Закону однією з підстав для обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних. Частиною 1 ст.8 вказаного Закону визначено, що особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними. Пунктом 11 ч.2 ст.8 Закону №2297-VI встановлено, що суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних. Аналіз положень Закону №2297-VI свідчить, що право особи на відкликання згоди на обробку персональних даних може стосуватись майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Як вбачається з положень Правил надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк», обробка персональних даних переслідує дві цілі: 1) зясування особи позичальника при укладенні кредитного договору і використання цих даних під час дії та виконання цього договору; 2) ведення кредитної історії позичальника. Персональні дані, про які йдеться мова у Правилах, відносяться до інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує; відомостей про виконання нею зобовязань за кредитними правочинами; іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Порядок обробки таких даних додатково врегульовано Законами України «Про банки і банківську діяльність» в частині банківської таємниці та «Про організацію формування та обігу кредитних історій». За таких обставин, на думку суду, положення Правил щодо безвідкличності згоди позичальника стосуються саме таких даних, що обробляються при виконання кредитних зобовязань і не суперечать положенням чинного законодавства. В частині договору добровільного страхування відповідальності як навязаного при укладенні кредитного договору суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач стверджує, що договір добровільного страхування був їй навязаний, однак жодних доказів цього не наводить. З вищевказаної виписки по кредитному рахунку позивачки встановлено, що плата за таке страхування списувалась з цього рахунку з наступного місяця з часу отримання кредиту. При цьому позивач, маючи примірник договору з усією належною інформацією про його умови, до страхової компанії з приводу неможливості виконання чи розірвання договору не зверталась і докази з цього приводу суду не подано. За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність заявлених в цій частині позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Аналіз наведених норм матеріального права стосовно встановлених фактичних відносин дає суд підстави для висновку, що вимоги про визнання кредитного договору є безпідставними. Невідповідність зазначеного в договорі третейського застереження дає для визнання договору недійсним в цій частині. Однак представником позивача до письмових заперечень подано заяву про застосування позовної давності. Пояснень причин пропуску строку позовної давності сторона позивача не надала. Відтак згідно з положеннями ст.ст.256, 257, 267 ЦК України в задоволенні позовні вимог і в цій частині слід відмовити. Тим самим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в своїй сукупності, за заявленими підставами і обґрунтуванням задоволенню не підлягають. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

Outcome: dismissed