Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.09.2015 року позов ПАТ «Банк Форум» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» прострочену заборгованість за кредитним договором в розмірі 781 665,21 грн. Представник позивача посилається на те, що між АКБ «Форум», правонаступником якого з 19.04.2010 року є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» та гр. [PERSON] 16.11.2007 був укладений Кредитний договір №303/07/13-Z, відповідно до якого Позичальнику був наданий кредит у сумі - 40 000,00 доларів США 00 центів із строком користування по 15.11.2017 року і сплатою 13% процентів річних за користування кредитними коштами. Позивач зазначив, що в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором перед Банком на підставі Іпотечного договору, посвідченого 18.12.2013 року Єлиеєвою -Борою Л.І. приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу та зареєстрованого за реєстровим № 2731 передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме нерухоме майно, однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею - 34,2 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м., та належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим Єлисеєвою - Борою Л.І. 18.12.2013 року по реєстру за №2728. Позивач зазначив, що на підставі Договору іпотеки забезпечено виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в повному об'ємі, за умовами якого Позичальник зобов'язаний повернути Банку кредит у розмірі 40 000,00 доларів США 00 центів, з кінцевим терміном повернення 15.11.2024 року. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. на Офіційному сайті судової влади, запреєстрована у м. Севастополь, яка є окупованою теритрією України на час розгляду справи. Про причину неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність на адресу суду не подавала, як і пояснень чи заперечень на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором перед Банком на підставі Іпотечного договору, посвідченого 18.12.2013 року Єлиеєвою -Борою Л.І. приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу та зареєстрованого за реєстровим № 2731 передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме нерухоме майно, однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею - 34,2 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м., та належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим Єлисеєвою - Борою Л.І. 18.12.2013 року по реєстру за №2728( а.с.27-33). Судом встанвлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав ена нерухоме майно про реєстрацію іпотеки спірна квартира належить відповідачу на підстві Договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року ( ас.33). Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Судом встанвено, що предмет іпотеки, а саме нерухоме майно, однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею - 34,2 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м., та належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим Єлисеєвою - Борою Л.І. 18.12.2013 року по реєстру за №2728( а.с.27-33), не була придбана за кошти позичальника на підставі укалденого Кредитного договору від 16.11.2007 №303/07/13-Z. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Також Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Пунктом 5.5.2 договору іпотеки передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, при цьому початкова ціна не може бути нижчою за 90 % вартості предмета іпотека., як вбачається із позовної заявит та доданих до неї доказів, позиач у справі не надав суду звіит про оціну предмету іпотеки, а саме [ADDRESS] , загальною площею - 34,2 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м., та належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим Єлисеєвою - Борою Л.І. 18.12.2013 року по реєстру за №2728, також не вказав початкову ціну предмету іпотеки. Посилання позивача у справі щодо предмету спору на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її в рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Таким чином, позов не доведений та задоволеню не підлягає.

Outcome: dismissed