Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів. Обґрунтовуючи пред»явлений позов, позивач посилається на ті обставини, що в грудні 2017 р. він через мережу інтернет знайшов оголошення про продаж ТОВ «Велес Авто» трактора марки Білорус, 1993 р.в., зателефонував до продавця та домовився про оформлення документів на придбання зазначеного трактора. 7 грудня 2017 року сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0179/17, позивач сплатив аванс у розмірі 55 500 гривень, в якості авансу в рахунок наступного укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Однак, після укладення попереднього договору менеджер повідомила, що трактор знаходиться в с.Нові Санжари, приїхавши в зазначений населений пункт і не побачивши трактора, позивач підозрювати, що його ошукали та звернувся до відповідача з вимогою розірвати укладений договір та повернути сплачені у якості авансу кошти, проте відповідачем йому було відмовлено у формі листа від 22.01.2018 року, телефоном з позивачем спілкуватись відмовилися. Позивач вважає, що відповідач фактично ошукав його та свідомо виклав договір таким чином, щоб він не повернув навіть внесений аванс, у звязку із чим [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] судове засідання не з»явився, надав заяву, відповідно до змісту якої просив цивільну справу розглянути за його відсутності та відсутності його представника, уточнив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, в межах заявлених ним вимог. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник ТОВ «Велес Авто» у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини неявки суду не відомі. Згідно ст.280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, суд, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі,суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, в межах заявлених позивачем вимог, виходячи з наступного: Під час розгляду справи судом було встановлено, що між [PERSON] з однієї сторони, та ТОВ «Велес Авто» - з іншої сторони, був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0179/17 від 7 грудня 2017 року, відповідно до умов якого сторони зобов»язуються у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у попередньому договорі. Відповідно до п.1.5 Договору сторони зобов»язуються укласти основний договір до 14 грудня 2017 року за умови повного виконання п.2.1 Попереднього договору, а саме: переведення на поточний рахунок продавця покупцем грошових коштів у розмірі 55 500 гривень. Так, відповідно до квитанції ПриватБанку 0.0.910373577.1 від 7 грудня 2017 року [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Велес Авто» №26008010043160 грошові кошти у розмірі 55 500 гривень. Як, вбачається із п. 1.6 попереднього договору №01796/17 від 7 грудня 2017 року, продавець зобов»язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов»язується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 555 000 гривень. Право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної вище, на підставі основного договору. Майно передається продавцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної в попередньому договорі, після укладення основного договору, якщо сторони не домовилися про інше при укладенні основного договору. Проте, як зазначає сторона позивача, попередньо сторонами була узгоджена ціна за вказаний автомобіль у розмір саме 156 000 гривень. Крім того, відповідно до відомостей із інтернет - ресурсу RST.ua трактор МТЗ 82.1 1994 року випуску, коштує 147100 гривень. [PERSON] звертався до ТОВ «Велес Авто» із заявою про повернення коштів у розмірі 55500 гривень, які були сплачені на користь відповідача у якості авансу відповідно до попереднього договору від 7 грудня 2017 року, але вказана сума внесеного ним авансу повернута не була. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом зазначається, що згідно ст.509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Водночас, як чітко вказує ст. 631 ч.1 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як наводить ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину. Згідно п.п. 19, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відтак, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права [PERSON], суд вбачає обґрунтованим визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним. В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов»язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно п.п. 5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв»язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред»явлена тільки стороні недійсного правочину. Також,необхідно зазначити, що відповідно до ст.19 ч.1,2,6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1)вчинення дій,що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2)будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину,на який в іншому випадку він не погодився б,така практика вводить в оману стосовно: 1)основних характеристик продукції, таких як:її наявність,переваги,небезпека,склад,методи використання,гарантійне обслуговування,метод і дата виготовлення або надання,поставка,кількість,специфікація,географічне або інше походження,очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2)будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3)ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4)потреби у послугах,заміні складових чи ремонті; 5)характеру,атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки,що йому загрожує. Підприємницька практика є такою,що вводить в оману, якщо підчас пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий,незрозумілий або двозначний спосіб інформація,необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. З огляду на матеріали справи, суд вважає доцільним розцінювати дії ТОВ «Велес авто» у даному випадку, як прояв нечесної підприємницької практики, результатом якої стало укладення оспорюваного правочину, про недійсність якого дійшов суд. Таким чином, суд вважає обґрунтованим визнати попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0179/17 від 7 грудня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Велес авто» недійсним та стягнути із ТОВ «Велес авто» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 55 000 гривень, в межах заявлених позивачем вимог, сплачених у рахунок авансу за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0179/17 від 7 грудня 2017 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762 грн.

Outcome: approved