Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

у лютому 2020 року [PERSON] звернулася у суд з вказаним позовом, в якому просив суд визнати виконавчі написи №№ 34550, 34551, вчинені 24.12.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., такими, що не підлягають виконанню. В обґрунтування своїх вимог посилався на порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчих написів та на неправомірність вимог стягувача, оскільки розмір заборгованості не є безспірним. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 26.02.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 01.06.2020 року (а.с. 43-44). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. 14.04.2020 року до суду надійшли пояснення АТ «Альфа-Банк», в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на його безпідставність та недоведеність, посилався на те, що виконавчий напис вчинено у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. пояснення щодо позову не надав, надала заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням фактичних відносин та постановленням рішення згідно чинного законодавства. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко О.О. пояснення щодо позову не надав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не заперечено сторонами у справі, що 09.10.2018 року [PERSON] звернувся до АТ «Альфа-Банк» із підписаною ним анкетою-заявою, яка в п. 2.1. підтвердив акцептування ним публічної офорти банку та укладення договору № 501073303 між ним та АТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції, та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку. За умовами укладеного договору сума кредиту складає 54 560,00 грн., фіксована процентна ставка - 16,99% річних, строк кредиту - 48 місяців, дата повернення кредиту - 09.10.2022 року (а.с. 20-21). 05.03.2019 року [PERSON] звернувся до АТ «Альфа-Банк» із підписаною ним анкетою-заявою, яка в п. 2.1. підтвердив акцептування ним публічної офорти банку та укладення договору № 501117683 між ним та АТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції, та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку. За умовами укладеного договору сума кредиту складає 15 630,00 грн., фіксована процентна ставка - 21,99% річних, строк кредиту - 12 місяців, дата повернення кредиту - 05.03.2020 року (а.с. 22-23). Факт укладення позивачем не заперечується, так само як і факт отримання кредитних коштів. Доказів на підтвердження зворотного останнім в розпорядження суду не надано. 24.12.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 34550, яким запропоновано звернути стягнення з громадянина [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Київ, місце роботи: не працює, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , Деснянським РУ ГУ МВС України в місті Києві 11.04.2006 року, який є боржником за кредитним договором № 501117683 від 05.03.2019 року, укладеним ним із АТ «Альфа-Банку», ідентифікаційний код юридичної особи 23494714, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, п/р [NUMBER] , МФО 300346, заборгованість за кредитним договором № 501117683 від 05.03.2019 року (а.с. 9). Строк платежу за кредитним договором № 501117683 від 05.03.2019 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 08.07.2019 року по 07.11.2019 року. Сума заборгованості складає 15 007,90 грн., в тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту -6 443,13 грн.; - прострочена заборгованість за комісією та процентами - 2 972,14 грн.; - строкова заборгованість за сумою кредиту - 5 592,63 грн.; - строкова заборгованість за комісією та процентами - 0,00 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» отримано плати із стягувача АТ «Альфа-Банк» в розмірі 650,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягнення з боржника, яким є [PERSON] , на користь АТ «Альфа-Банк» складає 15 657,90 грн. 24.12.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 34551, яким запропоновано звернути стягнення з громадянина [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Київ, місце роботи: не працює, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , Деснянським РУ ГУ МВС України в місті Києві 11.04.2006 року, який є боржником за кредитним договором № 501073303 від 09.10.2018 року, укладеним ним із АТ «Альфа-Банку», ідентифікаційний код юридичної особи 23494714, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, п/р [NUMBER] , МФО 300346, заборгованість за кредитним договором № 501073303 від 09.10.2018 року (а.с. 8). Строк платежу за кредитним договором № 501073303 від 09.10.2018 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 10.07.2019 року по 07.11.2019 року. Сума заборгованості складає 56 843,87 грн., в тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3 664,88 грн.; - прострочена заборгованість за комісією та процентами - 7 616,50 грн.; - строкова заборгованість за сумою кредиту - 44 155,62 грн.; - строкова заборгованість за комісією та процентами - 1 406,87 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» отримано плати із стягувача АТ «Альфа-Банк» в розмірі 650,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягнення з боржника, яким є [PERSON] , на користь АТ «Альфа-Банк» складає 57 493,87 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко О.О. 23.01.2020 року відкрито виконавче провадження № 60994313 з примусового виконання виконавчого напису № 34551, вчиненого 24.12.2019 року приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. (а.с. 38-39). Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко О.О. 23.01.2020 року в рамках виконавчого провадження № 60994353 з примусового виконання виконавчого напису № 34550, вчиненого 24.12.2019 року приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С., звернуто стягнення на доходи боржника (а.с. 40-41). Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначив про те, що оспорювані виконавчі написи порушують його права, оскільки були вчинені з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Про наявність заборгованості позивач дізнався лише отримавши листа приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Будь-яких листів чи повідомлень від АТ «Альфа-Банк» та/або приватного нотаріуса не отримував. При цьому, вважав, що заборгованість не є безспірною. За загальними правилами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених у ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом. Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Мін`юсті 22.02.2012 року за № 282/20595. Відповідно до ст. 87 Закону «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів. У ст. 88 Закону «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більш ніж 3 роки, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більш ніж рік. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку. Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп. 1, 3 гл. 16 розд. ІІ Порядку). Згідно з пп.2.1 п.2 гл.16 розд. ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування й місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата й місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають стосунок до вчинення виконавчого напису, нотаріус управі витребувати їх у стягувача (пп.2.2 п.2 гл.16 розд. ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу 30 днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (пп.2.3 п.2 гл.16 розд. ІІ порядку). Крім того, у пп. 3.2, 3.5 п.3 гл.16 розд. ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному переліку. Цей перелік не передбачає інших умов учинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в законі «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. У ст. 50 Закону «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі й унаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 закону «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст.15, 16, 18 ЦК України, ст. ст.50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст.8 7, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року № 6-887цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). Перед вчиненням виконавчого напису, стягувач зобов`язаний був на адресу боржника надіслати письмове повідомлення про порушення зобов`язання. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновків про те, що стягувачем не було надано приватному нотаріусу необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості позивача. Доказів стороною відповідача в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підствердження зворотного суду не надано. З матеріалів справи вбачається, що для вчинення виконавчого напису нотаріусу надано копію кредитних договорів, виписки з рахунків боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитними договорами, а також копії письмових повідомлень про порушення основного зобов`язання від 07.11.2019 року, котрі були направлені 20.11.2019 року, що підтверджується копією списком № 2 згрупрованих поштових відправлень рекомендованих листів х рекомендованим повідомленням. Однак, докази отримання останніх боржником в розпорядження суду не надано, що на думку суду, об`єктивно позбавило його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги відповідача. Позивач не мав можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику, разом з цим, на що суд звертає увагу, повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання, однак, матеріали справи відомостей про отримання позивачем відповідного повідомлення не містять. Крім того, виписка з рахунків, відповідно до яких зазначається про заборгованість позивача по договорам, які підписані представником банку, неможливо встановити, що розмір заборгованості та процентів є безспірним. Доказів того, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), відповідачем також не надано, тому, на думку суду, у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми процентів, зазначені у написі, є безспірними. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваних виконавчих написів не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, належності всіх документів, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем не були надані приватному нотаріусу належні докази безспірності заборгованості позивача за кредитними договорами, неотримання позивачем вимог банку, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Таким чином, нотаріус при вчиненні спірних написів не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написами. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 2 521,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved