Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У позовній заяві позивач зазначив, що [PERSON] звернулася до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 06.05.2015. Підписавши заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі Умови та Правила) і Тарифами Банку, які розміщені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Такий договір за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі умови договору банківського рахунка і кредитного договору. Таким чином відповідач підтвердила, що ознайомлена з названими документами і вони були надані їй у письмовій формі. Позивач також вказав, що розміщені на сайті банку Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку є публічною офертою, за якою банк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг. Вступаючи у правовідносини, сторони керувалися нормами про договір приєднання. Приєднання відповідача до угоди і дію договору підтверджує також факт користування відповідачем картковим рахунком, використання кредитних коштів та періодичне погашення заборгованості. Умови та Правила передбачають можливість зміни кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку, списання коштів з рахунку клієнта за іншими договорами при настанні строку платежів, односторонню зміну банком цих Умов та Правил. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок, надано кредитну картку і встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 8000 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами. Відповідач зобов`язалася здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошей на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу, однак своїх зобов`язань належним чином не виконувала. Відтак, станом на 10.09.2020 утворилася заборгованість у сумі 25645,82 грн, з яких: 16727,60 грн заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту), 3597,00 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК, 5321,22 грн пеня. На підставі наведеного, позивач просив стягнути на його користь вказані суми з відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві вказав, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача, та у разі неявки відповідача, не заперечує проти заочного розгляду справи. З огляду на положення ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача, ураховуючи, що він скористався своїми процесуальними правами. Відповідач до суду повторно не з`явилася, 02.11.2021 судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Оглянувши позовну заяву, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив таке. [PERSON] звернулася до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (яке в подальшому перейменовано на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») за наданням банківських послуг, підписала 06.05.2015 анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В анкеті-заяві вказано, що відповідач бажає оформити на своє ім`я зарплатну картку. У цьому документі зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві також зазначено про те, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку. Ці обставини підтверджуються даними копій анкети-заяви і паспорта на ім`я [PERSON] , що надані позивачем. 25.01.2012 банк видав відповідачу кредитну картку зі строком дії до 09/15, 27.08.2012 зі строком дії до 12/15, 20.02.2014 12/17. Ці обставини підтверджуються даними довідки АТ КБ «Приватбанк» про видачу кредитних карток. З моменту старту карткового рахунку кредитний ліміт збільшувався: від 500 грн станом на 25.01.2012 до 8000 грн станом на 23.07.2012, а потім був зменшений до 0 грн станом на 05.12.2018. Таке підтверджується даними довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] . Надані позивачем витяги з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису відповідача. Факт користування відповідачем кредитною карткою і здійснення витрат кредитних коштів підтверджується випискою про деталі операцій за рахунком за договором з [PERSON] станом на 14.09.2020. Статус позивача як юридичної особи та отримання банківської ліцензії підтверджується наданими позивачем копіями довідки про включення до ЄДРПОУ, банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, витягу зі статуту Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Отже, між сторонами виникли кредитні правовідносини, які врегульовано нормами § 1-2 Глави 16, Глави 52, § 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також нормами Закону України «Про захист прав споживачів» (які діяли на момент підписання анкети-заяви [PERSON] ). Позивач стверджував, що шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг [PERSON] уклала з позивачем змішаний договір, що містить умови договору банківського рахунку і кредитного договору. Також стверджував, що таким чином відповідач приєдналася до викладених банком у публічній оферті умов договору і сторони узгодили умови кредитування. Однак аргумент позивача про ознайомлення відповідача з умовами кредитного договору до його підписання і узгодження сторонами умов кредитування спростовуються таким. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі, а недодержання письмової форми має наслідком його нікчемність (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою (частина 1 статті 546 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, сума наданого кредиту, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, розмір і порядок нарахування штрафу та пені повинні бути передбачені у письмовому договорі. За змістом частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (яка діяла на момент підписання анкети-заяви) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний детально поінформувати споживача у письмовій формі про усі умови кредитування, а саме: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно з частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У цьому випадку умови кредитного договору, який за своєю суттю є договором приєднання, розробив позивач АТ КБ «Приватбанк». Такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17-ц), яка набула характеру усталеної судової практики. Такі ж висновки Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду повторив і в постанові від 09.11.2020 у справі № 369/7143/15-ц. Про актуальність і незмінність такої судової практики зазначено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в ухвалі про відмову у відкритті касаційного провадження від 26.10.2020 у справі №\~325/422/20, спір у якій стосувався стягнення заборгованості за кредитом за аналогічних обставин і у якій суд першої інстанції, ухваливши заочне рішення, залишене без змін апеляційним судом, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у справі № 342/180/17-ц. Згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач просив стягнути з відповідача, крім фактично використаного тіла кредиту (суми, отриманої в борг), заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК в сумі 3597,00 грн, пеню 5321,22 грн. Для визначення конкретних умов договору щодо нарахування пені та штрафів позивач посилався на долучені до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини кредитного договору. Указані документи засвідчені лише підписом позивача. Підпис відповідача про ознайомлення саме з цими умовами кредитування відсутній. Так само відсутній підпис відповідача на довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки. В анкеті-заяві від 13.10.2010 не зазначено, що відповідач звернулася за отриманням саме кредитних послуг, відтак, розмір наданого кредитного ліміту і процентна ставка не вказані, відсутні умови договору про строки повернення коштів і встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Водночас, здійснення витрат з кредитного рахунка підтверджується випискою за рахунком. Ознайомлення відповідача з повним текстом Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифами банку до моменту підписання анкети-заяви не підтверджено належними доказами, оскільки позивач не надав підписаного відповідачем примірника цих документів. Не зміг позивач довести і той факт, що саме додані до позовної заяви Умови та Правила були опубліковані на сайті позивача станом на момент підписання анкети-заяви. Вирішуючи питання про те, чи узгодили сторони умови кредитування, суд враховує правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у згаданій постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17-ц). Суд вважає, що й у справі, яка розглядається, роздруківки з сайту позивача Умов та Правил, Тарифів належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З огляду на основні засади цивільного законодавства та необхідність особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відтак, у цій справі відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із споживачем АТ КБ «Приватбанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (які діяли на момент підписання анкети-заяви) щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Судом встановлено, що Умови та Правила, на редакцію яких посилається позивач, мають значний обсяг. Позивач не надав жодних доказів того, що саме наявні в матеріалах справи Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил мала на увазі відповідач, ознайомилася і погодилася саме з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Тому суд вважає за можливе у цій справі також застосувати підхід щодо необхідності особливого захисту споживача, як слабшої сторони. Отже, [PERSON] не узгодила з АТ КБ «Приватбанк» умови щодо нарахування пені та штрафів, строку повернення кредиту. Відтак, суд позбавлений можливості визначити, чи вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили наведені АТ КБ «Приватбанк» у позовній заяві умови, зокрема і щодо строку дії договору, можливості одностороннього збільшення кредитного ліміту, розміру та порядку нарахування пені та штрафів. Судом встановлено, що відповідач здійснювала витрати грошових коштів в межах кредитного ліміту, тому зобов`язана повернути фактично витрачені кошти, виходячи з такого. За змістом\~частини 1\~статті 1049\~ЦК України\~(норми\~про договір\~позики застосовуються\~до кредитних\~правовідносин в\~силу частини\~2\~статті 1054\~ЦК України)\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Витрачені позичальником кошти в межах кредитного ліміту становлять тіло кредиту. Здійснюючи розрахунки тіла кредиту позивач використовує дві розрахункові величини: «поточне тіло» і «прострочене тіло», які у сумі становлять «тіло кредиту». Як вказав позивач у позовній заяві, прострочене тіло кредиту це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі. Згідно з наданим банком розрахунком кредитної заборгованості станом на 10.09.2020 заборгованість за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) становить 16727,60 грн. На обґрунтування підстав для стягнення з відповідача процентів за прострочений кредит у сумі 3597,00 грн позивач посилався на частину 2 статті 625 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині 2 цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Застосовуючи норми частини 2 статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, суд враховує сталу практику Верховного Суду щодо застосування цієї статті, зокрема, висновки, наведені у таких постановах Верховного Суду. Частина 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, забезпечує права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Велика Палата\~Верховного Суду\~неодноразово у\~своїх постановах\~вказувала на\~те,\~що цивільне\~законодавство передбачає\~як випадки,\~коли боржник\~правомірно користується\~наданими йому\~коштами та\~має право\~не сплачувати\~кредитору свій\~борг протягом\~певного узгодженого\~часу,\~так і\~випадки,\~коли боржник\~повинен сплатити\~борг кредитору,\~однак не\~сплачує коштів,\~користуючись ними\~протягом певного\~строку неправомірно.\~Наслідки прострочення\~грошового зобов`язання\~(коли\~боржник повинен\~сплатити грошові\~кошти,\~але неправомірно\~не сплачує\~їх)\~також урегульовані\~законодавством. У випадках,\~коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625\~цього Кодексу (пункти 6.22, 6.24 постанови Великої Палати Верховного суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). У позовній заяві банк зазначив, що в редакції Умов та Правил, що почали діяти з 01.03.2019, згідно з п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість за кредитом, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % - для картки «Універсальна». Однак, зважаючи на висновки суду про неузгодження сторонами умов кредитування, така процентна ставка 86,4% теж не була узгоджена сторонами. Вирішуючи питання про стягнення процентів за прострочення виконання зобов`язань за кредитом за ставкою 3% річних, яка передбачена у статті 625 ЦК України, суд виходить з такого. Вимоги частини другої статті 625 ЦК України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені частиною другою статті 625 ЦК України,\~вказаною правовою\~нормою не\~передбачено.\~Таких правових\~висновків дійшов\~Касаційний господарський\~суд у\~складі Верховного\~Суду у\~постанові від 16.04.2020 у справі № 914/479/19. Отже, враховуючи правову природу процентів за прострочення виконання зобов`язань як міри цивільно-правової відповідальності, імперативний характер норм частини 2 статті 625 ЦК України, посилання позивача у позовній заяві на стягнення процентів в порядку цієї статті, суд вважає, що у разі недоведення існування домовленості сторін на застосування до цих правовідносин іншої процентної ставки, для обрахування заборгованості, яка підлягає стягненню, суд повинен застосувати процентну ставку, яка передбачена у частині 2 статті 625 ЦК України 3% річних. Водночас, нарахування таких процентів можливе лише в охоронних правовідносинах, тобто за умови прострочення виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів. Відтак, потрібно визначити, коли настало прострочення зобов`язання з повернення тіла кредиту. Як уже встановлено судом, умови кредитування, зокрема і щодо строків повернення кредиту, не були узгоджені сторонами. Не містить строків повернення кредиту й підписана відповідачем анкета-заява. У такому разі до правовідносин сторін слід застосувати норми абзацу 2 частини 1 статті 1049 ЦК України. Згідно із такими, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З урахуванням наведеного, моментом пред`явлення вимоги щодо повернення тіла кредиту слід вважати дату пред`явлення позову до суду, а саме 19.11.2020. Отже, починаючи з 20.12.2020, тобто після спливу тридцятиденного строку, відведеного для виконання вимоги, зобов`язання з повернення тіла кредиту вважаються простроченими. Саме з цієї дати (20.12.2020) у банку виникає право на нарахування процентів відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Відтак, суму 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача, слід обраховувати за період з 20.12.2020 до моменту ухвалення рішення у справі (162 днів) і така сума становитиме 221,94 грн, виходячи з такого розрахунку: 16727,60 грн (борг за тілом кредиту) х 3 % : 365 = 1,37 грн /день; 1,37 грн х 162 (кількість днів прострочення) = 221,94\~грн. З урахуванням наведеного, щодо суті позову суд дійшов висновку про підставність стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 16727,60 грн та відсотки за прострочений кредит, відповідно до ч. 2 ст.\~625 ЦК України, у сумі 221,94\~грн. Підстави для стягнення з відповідача нарахованої заборгованості за пенею відсутні, оскільки банк просив стягнути з відповідача саме пеню, що передбачена договором, а такі умови договору суд визнав неузгодженими. Отже, позов АТ КБ «Приватбанк» слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача 16727,60 грн заборгованості за тілом кредиту та 221,94\~грн відсотки, що передбачені ч. 2 ст. 365 ЦК України, а в задоволенні інших вимог відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволенню частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1389,23 грн (позов задоволено на 66,09 %, сплачена сума судового збору 2102 грн; 2102 х 66,09 % = 1389,23 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial