Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У лютому 2015 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом посилаючись на те, що 17 грудня 2012 року уклало з публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за кредитним договором № 32/09 від 04 березня 2008 року. За цим кредитним договором публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» видало [PERSON] кредит у розмірі 200 000 грн. У забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором 04 березня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки № 28/09, за яким останній поручився за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. Оскільки [PERSON] виконувала свої зобовязання з повернення кредиту несвоєчасно та не в повному обсязі, утворилася заборгованість, яка станом на 23 січня 2015 року становить 83 970 грн. 27 коп. і складається із заборгованості за кредитом в сумі 78 511 грн. 83 коп., заборгованості по відсотках в сумі 4 000 грн. 72 коп. та пені в сумі 1 457 грн. 72 коп., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на свою користь. Під час розгляду справи судом першої інстанції в листопаді 2015 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому посилалася на те, що не була проінформована про факт переуступки її кредитної заборгованості. Така уступка суперечить положенням ст. 203 ЦК України. Вважала, що договір відступлення прав вимоги є факторинговою операцією, в той самий час коли на момент його укладання діяла заборона факторингових операцій відносно фізичних осіб. На момент переуступки позивач не отримав банківську ліцензію, а тому просила суд визнати правочин з передачі її кредитної заборгованості нікчемним та відшкодувати понесені судові витрати. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 лютого 2016 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 32/09 від 04 березня 2008 року у розмірі 83 970 грн. 27 коп., а також судовий збір у розмірі по 419 грн. 85 коп. з кожного. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» і публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» про визнання правочину недійсним відмовлено. В апеляційній скарзі відповідачка [PERSON] просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права. Відповідач [PERSON] та представник публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином під розписку та телефонограмою, тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки [PERSON] [PERSON], який просив скаргу задовольнити, пояснення представника товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» [PERSON], який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині задоволення позовних вимог товариства з таких підстав. Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення або змінює його у випадку порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка свої зобовязання по поверненню кредиту та сплати відсотків за користування ним не виконує, заборгованість за кредитом підлягає стягненню в повному обсязі на користь нового кредитора разом із штрафними санкціями. Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна. Судом встановлено, що на підставі кредитного договору № 32/09 від 04 березня 2008 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» видало [PERSON] кредит у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 16 % річних за користування кредитом строком до 03 березня 2018 року (т.1 а.с. 5-7). У договорі про внесення змін № 9/09 від 27 лютого 2009 року сторони домовилися, що максимальний розмір заборгованості за кредитним договором № 32/09 від 04 березня 2008 року не може перевищувати 115 000 грн. (т.1 а.с.9). 04 березня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 28/09, за яким останній зобовязався відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором та у випадку невиконання своїх зобовязань взяв на себе зобовязання погасити заборгованість в розмірі наданого кредиту, нараховані за користування кредитом проценти на момент погашення вказаної заборгованості, неустойки (штрафу, пені), а також інші боргові зобовязання, що випливають з кредитного договору (т.1 а.с.19). 17 грудня 2012 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитним договором № 32/09 від 04 березня 2008 року про що було укладено письмовий договір (т.1 а.с. 29-39,40). Відповідно до п.2.1, 2.2 договору відступлення прав вимоги первинний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає за грошову винагороду кредитний портфель, внаслідок чого новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобовязань. Таким чином, відповідно до договору про відступлення права вимоги товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій, в тому числі і права вимоги за кредитним договором № 32/09 від 04 березня 2008 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Згідно преамбули Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», цей закон визначає види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлює державний контроль у сфері ліцензування, відповідальність субєктів господарювання га органів ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування. Згідно ст. 9 цього закону, відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає діяльність із надання фінансових послуг (п. 3 ч. 1). Спеціальним законом, яким врегульовано діяльність із надання фінансових послуг є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 цього Закону, державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно із п. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з повязаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обовязку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та предявлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року (том 1 а.с. 25). Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії, а саме: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», активи ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому. У відповідності до статті 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобовязанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобовязальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Враховуючи наведене, позивач, отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника [PERSON], придбав фінансовий актив у юридичної особи. Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 17 грудня 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи», існував чи існує обовязок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій. Враховуючи вищенаведене, не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що для здійснення факторингових операцій необхідна наявність відповідної ліцензії. За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобовязанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» на недотримання якого посилається відповідачка в своїй апеляційній скарзі як на підставу невідповідності закону договору факторингу, прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підп. 2 п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції станом на 17 грудня 2012 року, операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-субєктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-субєктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного розпорядження. Згідно з п. 13 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070/2011, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Рішенням Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної [PERSON] України) визначено [PERSON] України єдиним органом законодавчої влади. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Крім того, відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 4 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Таким чином, з урахуванням викладеного посилання відповідачки на положення розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» є безпідставними, оскільки його норми суперечать законам України та його положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Отже, з матеріалів справи вбачається, що договір факторингу укладений у відповідності до вимог закону, при його укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору факторингу недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України. Висновки суду першої інстанції про те, що укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» і публічним акціонерним товариством «Промінвестбанк» договір відступлення прав вимоги не може вважатися договором факторингу є помилковими, проте на правильність ухваленого рішення не впливають. Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення кредиту взагалі (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 23 вересня 2015 року, справа № 6-979цс15), а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними. Також є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем умов кредитного договору і неповідомлення позивачки про необхідність дострокового повернення кредиту, оскільки матеріалами справи підтверджується, що товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» направлено на адресу [PERSON] і [PERSON] 27 січня 2015 року письмову вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості в строк до 30 днів з дати її отримання, але не пізніше 37 днів з моменту її відправлення (том 1 а.с. 42, 43, 44). Крім того, відповідно до розяснень, викладених в п. 24 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», предявленням вимоги є як направлення/вручення вимог про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення позову. Позивач скористався правом на захист своїх порушених прав у спосіб, передбачений законодавством України, звернувшись з позовом до суду, а відповідачі, отримавши позовну заяву і до цього часу не виконали вимогу та достроково не погасили кредит. Як пояснив представник апелянта [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду, [PERSON] не погоджується з розрахунком заборгованості за кредитом, оскільки при визначенні розміру пені не враховані положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до статті 2 цього Закону, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р м. Маріуполь віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Оскільки відповідачі [PERSON] і [PERSON] постійно зареєстровані та проживають у м. Маріуполі на них розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а відтак починаючи з 14 квітня 2014 року пеня на основну суму заборгованості із їх зобовязань за кредитним договором не нараховується. З витребуваного апеляційним судом розгорнутого розрахунку пені вбачається, що її розмір за період з 18 лютого 2014 року (враховуючи дату звернення позивача до суду) до 14 квітня 2014 року складає 85 грн. 95 коп., а тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити, оскільки позовні вимоги товариства підлягають частковому задоволенню. В звязку з тим, що апеляційний суд приходить до висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції, згідно із ч. 5 ст. 88 ЦПК України необхідно змінити розподіл судових витрат. Оскільки позовні вимоги товариства задовольняються частково, з відповідачів на його користь у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви необхідно стягнути 826 грн. тобто по 413 грн. з кожного. Так само підлягають відшкодуванню [PERSON] за рахунок позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 20 грн. 19 коп. пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги про наявність у провадженні суду першої інстанції справи за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про виведення із складу поручителів не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Outcome: partial