Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

У лютому 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Фірма HERBOVITAL 2 - S.R.L. (ЕРБОВІТАЛ 2 - С.Р.Л.) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала у відповідача на посаді секретаря із знанням англійської мови Представництва Фірма HERBOVITAL 2 - S.R.L. (ЕРБОВІТАЛ 2 - С.Р.Л.) з 1 вересня 2008 року. З 17 листопада 2011 року позивач переведена на посаду маркетолога, а 8 вересня 2015 року звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією представництва. Враховуючи, що відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, позивач просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 вересня 2015 року по день ухвалення рішення з розрахунку 478 грн. 93 коп. середньоденної заробітної плати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с. 35-37). Вказав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки рішенням італійського суду стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі, штрафні санкції, а стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні італійським законодавством не передбачено. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Під час судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] працювала у відповідача Фірма HERBOVITAL 2 - S.R.L. (ЕРБОВІТАЛ 2 - С.Р.Л.) на посаді секретаря із знанням англійської мови Представництва Фірма HERBOVITAL 2 - S.R.L. (ЕРБОВІТАЛ 2 - С.Р.Л.) з 1 вересня 2008 року. З 17 листопада 2011 року позивач переведена на посаду маркетолога, а 8 вересня 2015 року звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією представництва (а.с. 24-25). 30 січня 2015 року між сторонами було укладено трудовий договір, відповідно до п. 4.1 котрого сторони визначили умови оплати праці позивача, що складає 9 945 грн. 30 коп. на місяць (а.с. 6-11). Відповідно до положень п. 8.3 трудового договору у випадку виникнення спору між представництвом та працівником він підлягає врегулювання шляхом безпосередніх переговорів, якщо спір між сторонами не буде врегульований, то він підлягає вирішенню в установленому чинним законодавством України порядку. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з тим, з позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку. Рішенням Колегії четвертої по цивільним справах та по справах про банкрутство Суду м. Болонья (Італія) у справі № 173/15 (173/2015) від 16 грудня 2015 року визнано вимоги позивача [PERSON] на стягнення невиплаченої заробітної плати та не проведення розрахунку при звільненні на загальну суму 1 700,67 Євро, що за курсом Національного банку України складає 48 771,27 грн. (а.с. 39-79). При цьому, вказаним рішенням італійського суду визначено, що будь-які нарахування припиняються позивачу з моменту порушення справи про банкрутство. Проте рішення Італійського суду не визнане в установленому законом порядку на території України відповідно до ст. 390 ЦПК України, Закону України «Про правонаступництво», положення Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів 1978 року, Конвенції між СРСР та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210 1979 року, що також підтвердили представники сторін у судовому засіданні. Враховуючи положення трудового договору, а саме п. 8.3, відповідно до котрого у випадку виникнення спору між представництвом та працівником він підлягає врегулювання шляхом безпосередніх переговорів, якщо спір між сторонами не буде врегульований, то він підлягає вирішенню в установленому чинним законодавством України порядку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки не зважаючи на наявність італійського суду про стягнення невиплаченої заробітної плати, чинним українським трудовим законодавством передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП Укрїани. Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, то відповідно до умов ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 9 вересня 2015 року по день ухвалення рішення суду, тобто по 6 червня 2017 року, з розрахунку 478 грн. 83 коп. середньоденної заробітної плати позивача відповідно до довідки від 8 вересня 2015 року, що становить 206 375 грн. 73 коп., що розраховано таким чином: 431 х 478 грн. 83 коп., де 431 - робочі дні за період з 9 вересня 2015 року по 6 червня 2017 року. При цьому, суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 2 063 грн. 75 коп., що становить 1% від сум задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved