Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору від 08.08.2014 року, укладеного між відповідачами, та про зобов'язання відповідача [PERSON] нотаріально посвідчити договір застави, предметом якого є автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], що зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON] Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що, по-перше, 01.12.2010 року між ним і відповідачем [PERSON] був укладений договір грошової позики, згідно з умовами якого він позичив останньому грошові кошти в сумі 320800,00 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ (8,02 грн. за 1 дол.США) на дату укладання цього договору становило 40000,00 дол. США, на придбання автомобіля «Мерседес Бенц А 180, 2010 року випуску, для його дружини - відповідача [PERSON], та в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за згаданим договором грошової позики, 01.12.2010 року між ним і [PERSON] був укладений договір застави, за умовами якого предметом застави є автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, отже ці обидва договори відповідно до ст. 65 СК України створюють правові наслідки та обов'язки для обох відповідачів; по-друге, оскільки на момент укладання вказаних договорів позики та застави автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, ще не був придбаний, тому між ним і відповідачами була досягнута домовленість про нотаріальне посвідчення договору застави після реєстрації автомобіля на ім'я [PERSON], але згодом [PERSON] став ухилятися від нотаріального посвідчення цього договору ; і, по-третє, в січні 2015 року він довідався про те, що 08.09.2014 року відповідачі уклали між собою шлюбний договір, пунктами 2.1.2. , 6.6. якого передбачено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте кожним з подружжя після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з них, на чиє ім'я воно було придбане або набуте, та цей договір розповсюджує свою дію на правовідносини, що виникли між подружжям, з моменту реєстрації їх шлюбу, тобто з 07.02.2003 року. З огляду на наведене, позивач вважає, що оскільки після укладення відповідачами шлюбного договору від 08.09.2014 року, автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, який був придбаний за позичені в нього кошти та зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON], вважається таким, що належить останній на праві особистої приватної власності, в зв'язку з чим відповідач [PERSON] не має права вчиняти будь-яки дії щодо цього автомобіля, що в свою чергу порушує його права, так як у разі невиконання [PERSON] своїх зобов'язань перед ним за укладеним між ними договором позики від 01.12.2010 року щодо повернення позичених грошових коштів, він не зможе звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, отже грошові кошти, які він позичив [PERSON], залишилися без забезпечення. Позивач веде дану справу в суді через свого представника [PERSON], яка просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов у повному обсязі, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] веде дану справу в суді через свого представника [PERSON], яка також просила розглянути справу без її участі, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, та зазначила у цій заяві, що заперечує проти задоволення позову. Крім того, 19 березня 2015 року представник відповідача [PERSON] подала адресовані суду свої письмові заперечення на позовну заяву. Вказані заява та письмові заперечення на позовну заяву представника [PERSON] приєднані судом до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] не повідомила суду причину своєї неявки, хоча про дату і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить поштова накладна № 0231212 від 27.03.2015 року кур'єрської експрес-доставки. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 01 грудня 2010 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір грошової позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 320800,00 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ (8,20 грн. за 1дол.США) на 01.12.2010 року становить 40000,00 дол.США, а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] суму, яка еквівалента 40000,00 дол. США по курсу НБУ на день повернення позики в установлений даним договором строк. Як вбачається з тексту цього договору, цей договір укладено [PERSON] в інтересах його сім'ї, за усною згодою його дружини ; майно, придбане за грошові кошти, отримані за цим договором, являється об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та його дружини ; цільове призначення грошової позики : купівля автомобіля «Мерседес Бенц А 180». Згідно п.п. 2.2., 2.3., 2.4. цього договору, доказом отримання [PERSON] позики є його розписка про отримання ним повністю всієї суми позики від [PERSON] Строк, на який надається позика, становить 5-ть років з моменту складання розписки про отримання позики. Строк, вказаний в п. 2.3. даного договору, може бути продовжений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди. Пункт 6.1. цього договору передбачає, що цей договір вважається укладеним з моменту передачі [PERSON] позики [PERSON] Відповідно до п. 2.2. цього договору, на підтвердження факту отримання грошових коштів в сумі 320800,00 грн. від [PERSON] за вказаним договором позики, 01.12.2010 року [PERSON] була видана [PERSON] письмова розписка. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за згаданим договором позики, 01.12.2010 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений в простій письмовій формі договір застави автомобіля, за умовами якого предметом застави є автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, заставною вартістю 40000,00 дол. США. Пункт 4.1. цього договору застави встановлює, що цей договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і нотаріального посвідчення та діє до повного виконання заставодавцем своїх зобов'язань за договором грошової позики або при настанні одного з випадків, передбачених ст.ст. 28, 29 Закону України «Про заставу». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу», у випадках, коли предметом застави, зокрема є транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Проте станом на дату укладення [PERSON] і [PERSON] вищевказаного договору застави автомобіля від 01.12.2010 року, автомобіль «Мерседес Бенц А 180», 2010 року випуску, який є предметом застави за цим договором, ще не був придбаний та не був зареєстрований в установленому законом порядку на ім'я [PERSON] або [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 лютого 2003 року, а станом на дату судового розгляду даної справи автомобіль, який є предметом застави за цим договором, не належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Більш того, при укладанні цього договору застави автомобіля [PERSON] і [PERSON] не визначили конкретний термін нотаріального посвідчення цього договору. Згідно ст. 14 Закону України «Про заставу», недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 4 ст. 203 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Однак позивач не заявляв у даній справі вимоги щодо визнання укладеного між ним і [PERSON] 01.12.2010 року договору застави автомобіля дійсним. Відтак, позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача [PERSON] нотаріально посвідчити договір застави автомобіля від 01.12.2010 року не підлягають задоволенню. Також судом установлено, що 08 вересня 2014 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. за р. № 1231. Пунктами 2.1.1., 2.1.2, 2.1.3., 2.1.4. цього договору передбачено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною до реєстрації шлюбу, після реєстрації шлюбу та після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте. У випадку розірвання шлюбу всі об'єкти рухомого та нерухомого майна, належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте і ніяких претензій сторони одна до одної пред'являти з цього приводу ніколи не будуть. Відповідно до п. п. 2.1.5., 4.1. цього договору, сторони домовились, що будь-які зобов'язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов'язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів. Кожен з подружжя не несе відповідальність за фінансові зобов'язання іншого з подружжя ні перед фізичними, ні перед юридичними особами. Згідно з п. 6.6. цього договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та нотаріального посвідчення, та розповсюджує свою дію на правовідносини, що виникли між подружжям, з моменту реєстрації шлюбу, тобто з 07.02.2003 року. Як вбачається з п. 6.10. цього договору, нотаріусом роз'яснено сторонам за цим договором зміст ст.ст. 57-59 (право особистої приватної власності дружини та чоловіка), ст.ст. 60 - 74 (право спільної сумісної власності подружжя), ст. 75 (право одного з подружжя на утримання), ст. 76 (право на утримання після розірвання шлюбу), ст. 78 (договір подружжя про надання утримання), ст. 100 (зміна умов шлюбного договору), ст. 101 (право на відмову від шлюбного договору), ст. 102 (розірвання шлюбного договору), ст. 103 (визнання шлюбного договору недійсним) Сімейного кодексу України. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині визнання згаданого шлюбного договору недійсним, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 92, ч. 1 ст. 93, ст. 94, ч. 2 ст. 95 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбний договір обов'язково укладається в письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення. Частиною другою статті 97 СК України, яка регламентує порядок визначення у шлюбному договорі правового режиму майна, передбачено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON], які містяться у її письмових запереченнях, стосовно того, що, по-перше, шлюбний договір - це правочин (угода), що укладається між подружжям, в якому передбачаються майнові права і обов'язки подружжя, зокрема, питання, пов'язані з правом власності на рухоме та нерухоме майно, яке придбане до шлюбу, так і під час шлюбу, та майно одержане в дар чи успадковане одним з подружжя ; по-друге, головною особливістю шлюбного договору є те, що майнові права та обов'язки подружжя можна визначити інакше, ніж це передбачено сімейним законодавством, а саме, домовитися про непоширення на майно (набуте ними за час шлюбу) принципу спільного майна і вважати його особистою приватною власністю кожного з них ; по-третє, Цивільний кодекс України у ст. 3 прямо наголошує свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства, та згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд ; по-четверте, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору ; і, по-п'яте, укладений між відповідачами шлюбний договір від 08.09.2014 року за р. № 1231 повністю, за всіма умовами, відповідає їх волевиявленню і вимогам законодавства. Також суд бере до уваги, що відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Так, шлюбний договір може бути визнаний судом недійсним якщо : недотримана письмова нотаріальна форма договору; договір укладено до реєстрації шлюбу неповнолітньою особою без письмової згоди її батьків або піклувальника, засвідченої нотаріусом ; зміст договору не відповідає вимогам закону ; договір укладено недієздатною особою ; договір укладено внаслідок фізичного чи психічного насильства тощо. Проте позивач не довів в суді, що укладений між відповідачами шлюбний договір порушує його права та/або інтереси. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним укладеного між відповідачами 08 вересня 2014 року шлюбного договору за р. № 1231 не підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed