Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (т. 1 а.\~с. 1-5, 134-136), просив стягнути з [PERSON] на його користь за укладеними ними 15 та 20 травня 2018 року договорами позики заборгованість у загальному розмірі 21599,01 доларів США, з яких: 5700,00 доларів США сума позики за договором позики від 15 травня 2018 року, 252,98 доларів США 3\~% річних від простроченої суми за цим договором за 540 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 15 червня 2018 року (день повернення грошових коштів згідно із договором) по 04 листопада 2019 року (день подачі позову), 15000,00 доларів США сума позики за договором позики від 20 травня 2018 року, 646,03 доларів США 3\~% річних від простроченої суми за цим договором за 524 дні прострочення виконання зобов`язання за період з 01 липня 2018 року (день повернення грошових коштів відповідно до договору) по 04 листопада 2019 року (день подачі позову). В обґрунтування позову зазначав, що 15 травня 2018 року між ним, [PERSON] (далі Позикодавець), та [PERSON] (далі Позичальник) був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав у нього в борг 5700,00 доларів США, строком повернення до 15 червня 2018 року. На підтвердження укладення сторонами договору позики та його умов того ж дня відповідач власноручно написав розписку про отримання ним вказаної грошової суми. Крім цього договору позики, 20 травня 2018 року між ним і відповідачем було укладено ще один договір позики, згідно із яким він передав, а [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 15000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути йому в строк до 01 липня 2018 року. На підтвердження укладення ними цього договору позики та його умов Позичальник теж власноручно того ж дня написав розписку. За закінченням вказаних у розписках строків та по даний час відповідач [PERSON] своїх боргових зобов`язань перед ним не виконав, отримані в борг зазначені вище грошові суми йому не повернув, його неодноразові вимоги про виконання взятих зобов`язань ігнорує, тому він змушений був звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи, що у визначені договорами позики від 15 та 20 травня 2018 року строки Позичальник належним чином своїх зобов`язань не виконав та грошові суми йому не повернув, згідно із вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач [PERSON] повинен сплатити на його користь 3\~% річних від прострочених сум, зокрема, 252,98 доларів США за 540 днів прострочення виконання ним зобов`язань за договором позики від 15 травня 2018 року за період з 15 червня 2018 року (день повернення грошових коштів) по 04 листопада 2019 року (день подачі позову) та 646,03 доларів США за 524 дні прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 20 травня 2018 року за період з 01 липня 2018 року (день повернення грошових коштів) по 04 листопада 2019 року (день подачі позову). У відзиві на позов представник відповідача адвокат Гаврилюк Т.В. зазначала, що на початку 2018 року між [PERSON] і [PERSON] було досягнуто домовленостей про ведення ними спільного бізнесу відкриття чоловічих перукарень (барбершоп) Цирюльник у містах Бровари та Київ. За погодженням обох сторін позивач виступав інвестором, надавав відповідачу поради щодо відкриття та господарської діяльності барбершопів Цирюльник, наявність партнерських відносин щодо спільного бізнесу сторонами не заперечується, усі домовленості щодо фінансування та ведення бізнесу сторонами оформлялись усно. У рамках цих домовленостей та співпраці сторін, починаючи з початку 2018 року по 28 грудня 2018 року позивач передавав відповідачу грошові кошти (фінансові інвестиції) без укладення письмових договорів позики, що підтверджується перепискою між сторонами в електронному сервісі для листування Viber. Рух коштів фіксувався на окремих аркушах. Відповідач визнає, що по двох траншах грошових коштів у розмірі 5700,00 доларів США та 15000,00 доларів США, які передавались позивачем відповідачу 15 та 20 травня 2018 року відповідно, були оформлені письмові розписки, якими сторонами зафіксовано факт передачі вказаних сум для ведення спільного бізнесу, а не на особисті потреби відповідача, які витрачені на оренду приміщення, проведення в ньому ремонту, оснащення приміщення меблями та технікою, необхідними для діяльності барбершопа, виготовлення вивісок, рекламу та маркетингові послуги. На трьох сторінках заміток, зроблених власноручно позивачем, відображено рух цих коштів, чим підтверджується, що грошові кошти [PERSON] передавав [PERSON] саме для ведення спільного бізнесу, а не на особисті потреби. Грошові кошти для ведення спільного бізнесу надавав і відповідач, який неодноразово ініціював укладення письмового договору про співпрацю та спільний бізнес, проте спільних домовленостей сторони не досягли та договір про співпрацю не підписали. 28 грудня 2018 року для документальної фіксації суми усіх переданих позивачем відповідачу на спільний бізнес грошових коштів між позивачем і відповідачем був укладений договір позики №\~б/н, за яким загальний розмір позики складав 85000,00 доларів США, після укладення сторонами цього договору [PERSON] жодні грошові кошти [PERSON] не передавалися. Зазначена у договорі позики №\~б/н від 28 грудня 2018 року сума в розмірі 85000,00 доларів США включала в себе й передані за розписками від 15 та 20 травня 2018 року грошові кошти в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США. 01 липня 2019 року [PERSON] у рахунок погашення боргів перед [PERSON] передав позивачу 88445,00 доларів США з урахуванням обумовлених ними відсотків, про що позивач надав відповідачу власноручно написану ним у присутності свідка [PERSON] заяву, у якій власноручно зазначив, що фінансових та матеріальних претензій до відповідача він не має та не буде мати їх у майбутньому. Усі борги відповідач повернув добровільно, після чого позивач жодного разу до [PERSON] з вимогами повернути йому борг не звертався. Скориставшись довірою відповідача, після повернення усієї суми позики оригінали розписок від 15 та 20 травня 2018 року на суми 5700,00 та 15000,00 доларів США [PERSON] позивач [PERSON] не повернув. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] за укладеним сторонами договором позики №\~б/н від 28 грудня 2018 року суму боргу, яка включала суми, зазначені у розписках від 15 та 20 травня 2018 року, повністю повернув позивачеві [PERSON] , позов у цій частині є безпідставним та задоволенню не підлягає. Крім того у відзиві зазначалось, що розписки від 15 та 20 травня 2018 року не є договорами позики, оскільки всупереч вимогам ч. 2 ст. 207 ЦК України вони не підписані двома сторонами, зокрема [PERSON] , що вимагається законом, у наданих розписках відсутні підписи позивача та його ідентифікаційні дані. Вказані розписки від 15 та 20 травня 2018 року дійсно підтверджують те, що відповідач [PERSON] заздалегідь, до підписання між ним і позивачем 28 грудня 2018 року договору позики №\~б/н, отримав гроші від позивача, при цьому іншого договору позики, ніж договір позики від 28 грудня 2018 року №\~б/н, між сторонами укладено не було, тому ці розписки підтверджують факт передання грошей та укладення саме договору позики №\~б/н від 28 грудня 2018 року. Також неправильним є застосування позивачем положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки 3\~% річних нараховуються виключно за прострочення грошових зобов`язань, а з боку відповідача прострочення грошових зобов`язань не було (т. 1 а.\~с. 140-143). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Сіладі О.І. у судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] , допитаний у судовому засіданні як свідок, показав, що він довгий час знайомий з відповідачем [PERSON] та вони обговорювали питання щодо можливої спільної діяльності, яка так і не була юридично оформлена, оскільки його правки до договору про спільну діяльність залишилися відповідачем не врахованими. Відповідач дійсно брав у нього в борг 15 травня 2018 року 5700,00 доларів США, а потім 20 травня 2018 року ще 15000,00 доларів США, що оформлено розписками, оригінали яких зберігаються у нього. Ці суми до питань спільної діяльності жодного відношення не мають. Крім цих зазначених сум грошових коштів у розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США, він надавав відповідачу [PERSON] в борг ще грошові кошти в розмірі 85000,00 доларів США, що оформлено сторонами договором позики від 28 грудня 2018 року №\~б/н. Отримані згідно із договором позики від 28 грудня 2018 року №\~б/н грошові кошти в розмірі 85000,00 доларів США із урахуванням процентів, обумовлених цим договором позики, в загальній сумі 88445,00 доларів США відповідач [PERSON] йому повернув, претензій з цього приводу до відповідача він не має, про що 01 липня 2019 року зазначив у відповідній заяві на ім`я [PERSON] Позичені відповідачу 15 та 20 травня 2018 року грошові кошти в сумі 5700,00 та 15000,00 доларів США відповідно, [PERSON] йому не повернув, до суми позики за договором позики від 28 грудня 2018 року вони не включалися, тому він звернувся до суду з цим позовом. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гаврилюк Т.В. у судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] , допитаний у судовому засіданні як свідок, показав, що позивач [PERSON] у 2018 році запропонував йому 100000,00 доларів США для ведення спільного бізнесу, на що він погодився. За усним договором про партнерство для будівництва салонів [INFO] він отримав від [PERSON] у борг 85000,00 доларів США. Вказані салони були збудовані позивачем, який і передавав частинами гроші виконробу. Перші дві суми в розмірі 5700,00 доларів США та 15000,00 доларів США, що входили в суму 85000,00 доларів США, отримані ним особисто від позивача по розписках, які також спрямовані на будівництво салонів. У липні 2018 року позивач з`ясовував у нього питання витрачання коштів, які він надавав, та показував йому, роблячи записи в його зошиті, як правильно вести бухгалтерію та куди витрачені кошти. У листопаді 2018 року він зустрічався з позивачем з питань підписання договору про спільну діяльність, проте позивач, отримавши проект договору, його не підписав та запропонував повернути йому кошти, яких у нього не було, тому вони домовились оформити все договором позики, який був підписаний сторонами 28 грудня 2018 року. У даному договорі зафіксована вся загальна сума позики в розмірі 85000,00 доларів США, ця сума включає в себе також і грошові кошти, що були отримані ним у травні 2018 року по двох розписках у розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США, хоча в самому договорі про це нічого не зазначено. 01 липня 2019 року він повернув позивачу [PERSON] всю суму позики в розмірі 88445,00 доларів США з урахуванням процентів у присутності запрошеного ним для надання юридичної допомоги приватного нотаріуса Семенченка В.І., який був обізнаний про обставини справи. Про отримання грошових коштів у розмірі 88445,00 доларів США та відсутність до нього будь-яких претензій [PERSON] власноручно написав розписку, після чого повернув йому оригінал договору позики від 28 грудня 2018 року, оригінали розписок від 15 та 20 травня 2018 року того дня позивач йому не повернув, про існування цих розписок він (відповідач) забув, а позивач йому не нагадав. Через два тижні позивач став пред`являти до нього претензії з приводу неповернення грошових коштів у розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США, переданих йому в борг по двох розписках у травні 2018 року, хоча 01 липня 2019 року він з [PERSON] розрахувався повністю. Чому про розписки від 15 та 20 травня 2018 року нічого не зазначено в договорі позики від 28 грудня 2018 року пояснити він не може. З`ясувавши позицію сторін, заслухавши пояснення позивача та відповідача, надані ними як свідками, показання свідка, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є письмовим документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей із зобов`язанням їх повернення у визначений цим документом строк. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №\~6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №\~6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі №\~6-2789цс16. Суд встановив, що 15 травня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей, за умовами цього договору відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 5700,00 доларів США. Отриману в борг позику в розмірі 5700,00 доларів США Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю в строк до 15 червня 2018 року. 20 травня 2018 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено ще один договір позики грошей, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошову суму в іноземній валюті в розмірі 15000,00 доларів США. Отриману в борг позику в розмірі 15000,00 доларів США Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю в строк до 01 липня 2018 року. Факти укладення сторонами двох зазначених договорів позики, його умов та одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США сторонами оформлено в простій письмовій формі у вигляді розписок, написаних власноручно відповідачем 15 та 20 травня 2018 року відповідно, оригінали яких знаходяться у позивача та пред`явлені ним суду (т. 1 а.\~с. 38, 39). Відповідач [PERSON] у суді фактів укладення 15 і 20 травня 2018 року із позивачем [PERSON] договорів позики, одержання від останнього в борг грошових сум у розмірі 5700,00 і 15000,00 доларів США та написання ним власноручно двох розписок у суді визнав та підтвердив. Також судом встановлено, що 28 грудня 2018 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики №\~б/н, згідно із умовами п. п. 1.1, 1.2 якого в порядку та на умовах визначених цим договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти (надалі позика), а останній зобов`язується використати за цільовим призначенням та повернути суму позики в порядку та на умовах визначених цим договором. Цільове призначення позики розвиток бізнесу (т. 1 а.\~с. 53-54). Відповідно до умов п. п. 2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 4.1 зазначеного вище договору розмір позики складає 2354500,00 грн., що є еквівалентом 85000,00 доларів США, станом на дату підписання цього договору (1 долар США = 27,70 грн.). Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів в національній валюті гривні, шо є еквівалентом 85000,00 доларів США на момент повернення грошових коштів. Підписання цього договору Позичальником підтверджує факт отримання ним від Позикодавця позики у вказаному розмірі. Сторони дійшли згоди, що розписка за цим договором не оформлюється. Строк, на який надається позика, закінчується 27 травня 2021 року. Згідно із додатковою угодою №\~1 від 28 грудня 2018 року до вказаного договору позики сторони дійшли згоди доповнити даний договір позики розділом 7, відповідно до умов п. 7.1 договору позики №\~б/н від 28 грудня 2018 року процентна ставка за позикою становить 36\~% річних від розміру позики, що становить 3\~% від суми позики за кожний місяць, на весь період дії договору позики (т. 1 а.\~с. 55). Зі змісту заяви від 01 липня 2019 року, написаної позивачем [PERSON] , наданої відповідачу [PERSON] , вбачається, що позивач підтверджує факт отримання ним від відповідача грошових коштів у розмірі 88445,00 доларів США згідно із договором позики б/н від 28 грудня 2018 року та відсутність фінансових і матеріальних претензій на час отримання та в майбутньому (т. 1 а.\~с. 56-57). Із договору №\~К-013/18 про надання послуг з комплексного обслуговування салонів краси (барбершопів) від 01 жовтня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Цирюльник (Виконавець) в особі директора Остапчука А.Ю. та фізичною особою підприємцем [PERSON] (Замовник), вбачається, що згідно із цим договором Виконавець зобов`язується надавати Замовнику послуги з комплексного обслуговування салонів краси (барбершопів), а Замовник зобов`язується оплачувати надання цих послуг у строк та відповідно до умов договору (т. 1 а.\~с. 117-121). Із копій скріншотів переписки в електронному сервісі для листування Viber та копій письмових заміток, написаних позивачем стосовно руху коштів, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мали місце певні взаємовідносини (т. 1 а.\~с. 93-116). У ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство не містить. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більш того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №\~355/385/17 зазначив, що реальним (від латинського res річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а)\~домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б)\~передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №\~464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №\~723/304/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі №\~2-383/2010 зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №\~373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що за умовами укладених сторонами 15 та 20 травня 2018 року договорів позики відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США, які Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю в строк до 15 червня та 01 липня 2018 року відповідно, предметом вказаних договорів позики є грошові кошти в іноземній валюті. Укладення та виконання договірних зобов`язань за цими договорами позики в іноземній валюті чинному законодавству України не суперечить. Факт укладення сторонами зазначених договорів позики та отримання від позивача [PERSON] вказаних сум позики відповідачем [PERSON] не заперечується. Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам укладених сторонами договорів позики від 15 та 20 травня 2018 року [PERSON] своїх зобов`язань за цими договорами належним чином не виконав, у визначений сторонами у договорах позики строк до 15 червня та 01 липня 2018 року [PERSON] грошові кошти в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США не повернув, що підтверджується наявними в позивача оригіналами розписок відповідача про отримання ним вказаних сум позики. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , відповідач [PERSON] вказував, що грошові кошти в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США він повернув позивачу 01 липня 2019 року, про що свідчить заява [PERSON] про те, що фінансових та матеріальних претензій до нього позивач не має та не буде мати в майбутньому, посилаючись на те, що ці дві суми позики включалися до загальної суми позики в розміру 85000,00 доларів США для ведення спільного бізнесу згідно із договором позики №\~б/н, укладеним сторонами 28 грудня 2018 року, що підтверджується показаннями свідка [PERSON] . Однак з такими доводами відповідача [PERSON] суд погодитися не може, оскільки свого підтвердження в суді вони не знайшли. Так, у договорі позики №\~б/н, укладеному сторонами 28 грудня 2018 року, жодного слова не зазначено про те, що до суми позики за цим договором у розмірі 85000,00 доларів США для розвитку бізнесу, включаються також суми позики в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США, отримані [PERSON] за розписками від 15 та 20 травня 2018 року. Не містить жодних посилань на це і заява [PERSON] від 01 липня 2019 року про отримання ним повного розрахунку за договором позики б/н від 28 грудня 2018 року, у якій розписки від 15 та 20 травня 2018 року теж не фігурують, у даній заяві позивача про них також нічого не зазначено. Суд вважає, що між позивачем та відповідачем було укладено три незалежних один від одного договори позики, зокрема, 15 травня 2018 року, 20 травня 2018 року та 28 грудня 2018 року. За договором позики №\~б/н від 28 грудня 2018 року позивач [PERSON] жодних претензій до відповідача [PERSON] не має, про що особисто зазначив у заяві від 01 липня 2019 року. Свідок [PERSON] у суді показав, що до нього, як до приватного нотаріуса звернувся [PERSON] , який надав йому для ознайомлення документи щодо його боргових зобов`язань перед кількома особами, з якими відповідач хотів розрахуватися. Він надав йому консультацію та приїхав 01 липня 2019 року у місто Бровари для юридичного супроводу процесу повернення боргів відповідачем. [PERSON] призначив усім своїм кредиторам зустріч в офісі приватного нотаріуса Лазаревої В.П. у місті Бровари. Кредитори приходили на певний час та відповідач віддавав їм борги. Коли прибув позивач, то він запропонував позивачу і відповідачу з`ясувати питання заборгованості. Розрахунки заборгованості позивача та відповідача були однаковими. Сума заборгованості становила близько 89000,00 доларів США. Після отримання [PERSON] узгодженої сторонами суми заборгованості, позивач написав розписку про отримання ним грошових коштів та відсутність фінансових і майнових претензій до відповідача та віддав [PERSON] оригінал договору позики. Про існування інших розписок, за якими [PERSON] отримував у борг від [PERSON] грошові кошти, йому (свідку) нічого невідомо. Того дня відповідач віддав позивачу суму позики в розмірі 85000,00 доларів США та проценти в розмірі 3000,00 доларів США, про відсутність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем свідчить заява [PERSON] від 01 липня 2019 року. Оцінивши показанням свідка [PERSON] в сукупності з іншими доказами, зокрема, договором позики №\~б/н від 28 грудня 2018 року та заявою позивача від 01 липня 2019 року про повернення суми позики, суд вважає, що наданими у суді показання даний свідок підтвердив лише відсутність зобов`язань відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] за укладеним сторонами 28 грудня 2018 року договором позики №\~б/н. За змістом ч. 1 ст. 527, ч. ч. 2, 4 ст. 545 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №\~143/280/17 зазначив, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи наявність у позивача [PERSON] оригіналів розписок від 15 та 20 травня 2018 року, тобто боргових документів, що свідчать про невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за договорами позики від 15 та 20 травня 2018 року та неповернення Позикодавцю сум позики за цими договорами позики в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США відповідно, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] на його користь сум заборгованості за договорами позики в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США ґрунтується на вимогах закону, доведений позивачем у суді, тому підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №\~373/2054/16-ц зазначила, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3\~% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3\~% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3\~% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Суд ухвалює рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім стягнення сум заборгованості за договорами позики від 15 та 20 травня 2018 року в розмірі 5700,00 та 15000,00 доларів США, позивач [PERSON] заявив також вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] 3\~% річних від прострочених ним сум, зокрема, 252,98 доларів США за 540 днів прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 15 травня 2018 року за період з 15 червня 2018 року (день повернення грошових коштів згідно із договором) по 04 листопада 2019 року (день подачі позову) та 646,03 доларів США за 524 дні прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 20 травня 2018 року за період з 01 липня 2018 року (день повернення грошових коштів відповідно до договору) по 04 листопада 2019 року (день подачі позову). Перевіривши правильність зроблених позивачем [PERSON] у межах заявлених ним позовних вимог розрахунків 3\~% річних від прострочених сум за договорами позики грошей від 15 та 20 травня 2018 року, суд дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає задоволенню частково. За 507 днів прострочення виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 15 травня 2018 року в розмірі 5700,00 доларів США, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3\~% річних від цієї простроченої суми за період з 16 червня 2018 року по 04 листопада 2019 року в розмірі 237,53 доларів США (5700\~х\~3\~х\~507\~:\~100\~:\~365). За 491 день прострочення виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 20 травня 2018 року в розмірі 15000,00 доларів США, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3\~% річних від цієї простроченої суми за період з 02 липня 2018 року по 04 листопада 2019 року в розмірі 605,34 доларів США (15000\~х\~3\~х\~491 :\~100\~:\~365). Також згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5352 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial