Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У лютому 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулася із позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування вказаного позову, з урахуванням уточнень, [PERSON] зазначила, що 01 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, відповідно до якого відповідач зобовязався продати позивачу обєкт нерухомості, а саме: земельну ділянку розміром не менше ніж 0,0464 га та домоволодіння № 76, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Яснополянська. Під час укладення попереднього договору сторонами було засвідчено, що вищезазначене домоволодіння належить відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11 грудня 2008 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр № 10-4206. Відповідно до умов попереднього договору сторонами було встановлено, що основний договір купівлі продажу повинен бути укладений 01 червня 2011 року. На виконання умов попереднього договору [PERSON] на користь [PERSON] було передано грошову суму у розмірі 300\~580,00 грн. у якості авансу в рахунок наступного договору купівлі продажу. Після укладення попереднього договору позивач, отримавши ключі від домоволодіння № 76 по вул. Яснополянська у м. Дніпропетровську та дозвіл відповідача на проведення ремонтних робіт та облаштування домоволодіння, з залученням підрядної організації було проведено роботи з внутрішнього та зовнішнього облаштування зазначеного домоволодіння. 12 березня 2010 року між позивачем та ТОВ «ЛОРА» було укладено договір підряду № 3, відповідно до якого підрядник прийняв на себе зобовязання за завдання замовника виконати облаштування домоволодіння. Загальна вартість за облаштування домоволодіння склала 257\~042,08 грн. Позивач припинила користуватись домоволодінням та поліпшеннями, створеними за кошти позивача, з моменту ухвалення рішення суду про виселення від 02 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2013 року. Станом на 01 червня 2011 року основний договір купівлі продажу земельної ділянки та домоволодіння по вул. Яснополянській, 76 у м. Дніпропетровську між позивачем та відповідачем укладений не був. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року було стягнуто з [PERSON] сплачену суму авансу у розмірі 300\~580,00 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року вищезазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін, в подальшому не оскаржувалось, а, отже, є таким, що набрало законної сили. 17 червня 2014 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС ДМУЮ [PERSON] було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП 43714391 та надано боржнику [PERSON]І, строк на добровільне виконання рішення суду до 24 червня 2014 року. Станом на 23 березня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року залишається невиконаним. Відповідач ухиляється від виконання рішення суду про повернення авансу та безпідставно користується наданими позивачем грошовими коштами. Ураховуючи вищевикладене, позивач просить суд: стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 257\~042,08 грн., враховуючи інфляційні збитки та 3 % річних; стягнути з відповідача інфляційні збитки та 3 % річних за користування коштами позивача у розмірі 300\~580,00 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50\~000 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, відповідно до якого відповідач зобовязався продати позивачу обєкт нерухомості, а саме: земельну ділянку розміром не менше ніж 0,0464 га та домоволодіння № 76, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Яснополянська (а.с.\~6-9). Під час укладення попереднього договору сторонами було засвідчено, що вищезазначене домоволодіння належить відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11 грудня 2008 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр № 10-4206. Відповідно до умов попереднього договору сторонами було встановлено, що основний договір купівлі продажу повинен бути укладений 01 червня 2011 року. На виконання умов попереднього договору [PERSON] на користь [PERSON] було передано грошову суму у розмірі 300\~580,00 грн. у якості авансу в рахунок наступного договору купівлі продажу. Після укладення попереднього договору 12 березня 2010 року між позивачем та ТОВ «ЛОРА» було укладено договір підряду № 3, відповідно до якого підрядник прийняв на себе зобовязання за завдання замовника виконати облаштування домоволодіння. Загальна вартість за облаштування домоволодіння склала 257\~042,08 грн. (а.с. 13-56). Позивач припинила користуватись домоволодінням та поліпшеннями, створеними за кошти позивача, з моменту ухвалення рішення суду про виселення від 02 грудня 2013 року, яке набрало законної сили (а.с. 80-82). Відповідно до матеріалів справи, представником позивача у судових засіданнях 22 травня 2015 року та 05 листопада 2015 року заявлялось клопотання про призначення судової будівельно технічної експертизи. Ухвалами суду від 22 травня 2015 року та від 05 листопада 2015 року (а.с. 121-122, 142-143) клопотання представника позивача були задоволенні та у справі було призначено проведення зазначених експертиз та на вирішення експертів були поставленні питання про наявність поліпшень у домоволодінні, ринкової вартості домоволодіння з урахуванням поліпшень та без них; витрати на проведення експертизи було покладено на позивача Проте цивільна справа двічі поверталася з Дніпропетровського науково дослідного інституту судових експертиз через відсутність сплати позивачем вартості проведення експертизи (а.с. 132, 153). Таким чином, факт того, чи були проведені поліпшення позивачем, та дійсна вартість виконаних поліпшень щодо облаштування домоволодіння № 76, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Яснополянська, судом не встановлена через відсутність експертного висновку на підставі проведення судової будівельно технічної експертизи, яка неодноразово призначалася судом, проте з вини позивача так і не була проведена. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Оскільки позивачем не підтверджено спричинення їй матеріальної шкоди за проведення облаштування (поліпшень) домоволодіння № 76, що знаходяться за адресою: м.\~ Дніпропетровськ, вул. Яснополянська, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 257\~042,08 грн., враховуючи інфляційні збитки та 3 % річних, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за невиконання рішення суд від 11 грудня 2013 року про стягнення сплаченої суми авансу у розмірі 300\~580,00 грн., то дані позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено у судовому засіданні, 01 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, відповідно до якого відповідач зобовязався продати позивачу обєкт нерухомості, а саме: земельну ділянку розміром не менше ніж 0,0464 га та домоволодіння № 76, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Яснополянська. Станом на 01 червня 2011 року основний договір купівлі продажу земельної ділянки та домоволодіння по вул. Яснополянській, 76 у м. Дніпропетровську між позивачем та відповідачем укладений не був. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року було стягнуто з [PERSON] сплачену суму авансу у розмірі 300\~580,00 грн. (а.с. 77-79) Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року вищезазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін, не оскаржувалось, а, отже, є таким, що набрало законної сили. 17 червня 2014 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС ДМУЮ [PERSON] було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП 43714391 та надано боржнику [PERSON]І, строк на добровільне виконання рішення суду до 24 червня 2014 року (а.с.\~ 83). Станом на 23 березня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року залишається невиконаним. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків\~ Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач має сплатити за прострочене грошове зобов'язання грошові кошти із врахуванням індексу інфляції в загальному розмірі 62\~520,64 грн., за наступні періоди: червень 2014 р. 3005,8 грн. (1 %), липень 2014 р. 1202,32 грн. (0,4%), серпень 2014 р. 2404,64 грн. (0,8 %), вересень 2014 р. 8716,82 грн. (2,9%), жовтень 2014 р. 7213,92 грн. (2,4%), листопад 2014 р. 5711,02 грн. (1,9%), грудень 2014 р.- 9017,40 грн. (3%), січень 2015 р. 9317,98 грн. (3, 1%), лютий 2015 р. 15930,74 грн. (5, 3 %). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 62\~520,64 грн. Крім того, при задоволенні позовних вимог суд враховує висновки Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14, предметом якої, зокрема, був спір про стягнення інфляційних втрат. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, а також зважаючи на те, що ніяких доказів щодо повного виконання відповідачем своїх зобов'язань за судовим рішенням до суду надано не було, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial