Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину удаваним, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилалась, що з жовтня 2000 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу за рахунок спільних коштів сторони набули у власність автомобіль марки «Honda CR-V», 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки «Toyota Prado», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач указувала, що право власності на автомобіль марки «Honda CR-V» зареєстроване за [PERSON] , а право власності на автомобіль марки «Toyota Prado» - залишається зареєстрованим за колишнім власником - [PERSON] . Зазначений автомобіль був придбаний подружжям 03 лютого 2012 року в [PERSON] за 10000,00 доларів США, про що продавцем було складено розписку. На підтвердження укладення правочину [PERSON] видала нотаріально посвідчені довіреності на ім`я [PERSON] та [PERSON] від 03 грудня 2012 року та 25 жовтня 2017 року. Указані автомобілі позивач уважає спільною сумісною власністю подружжя. Шлюб між сторонами не розірвано. У зв`язку з тим, що в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалось, [PERSON] звернулась з цим позовом до суду, в якому просила визнати нотаріально посвідчену односторонню угоду, укладену Рассохою Р.С. на користь [PERSON] і [PERSON] із надання довіреності від 03 грудня 2012 року, довіреності від 25 жовтня 2017 року удаваним правочином, яким був прихований інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Prado», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати відповідний автомобіль марки «Toyota Prado» спільним майном подружжя; поділити спільне майно подружжя, припинивши право спільної сумісної власності на майно після його поділу в натурі наступним шляхом: виділити [PERSON] в особисту приватну власність автомобіль марки «Toyota Prado»; виділити [PERSON] в особисту приватну власність автомобіль марки «Honda CR-V». Відповідач [PERSON] не скористався відповідним процесуальним правом, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Не заперечуючи в цілому проти наведених позивачем обставин, [PERSON] не погоджувався із запропонованим варіантом розподілу спільного майна. Відповідач [PERSON] скористалась процесуальним правом та надала суду заяву про визнання позову. Представник [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явився, заявлені вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суд не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 жовтня 2000 року, про що Суворовською селищною радою Ізмаїльського району Одеської області складено актовий запис №18 від 20 жовтня 2000 року. За час шлюбу сторонами було набуто у власність автомобіль марки «Honda CR-V», 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданим РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 12 січня 2010 року на ім`я [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданим РЕВ 1-го МРВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області 20 вересня 2007 року, право власності на автомобіль марки «Toyota Prado», 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстроване за [PERSON] . Як свідчить розписка від 03 лютого 2012 року, складена [PERSON] на ім`я [PERSON] , продавець [PERSON] отримала від покупця [PERSON] грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США в рахунок продажу автомобілю марки «Toyota Prado», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та зобов`язалась переоформити автомобіль на покупця через місяць у зв`язку з від`їздом. Відповідно до довіреності від 03 грудня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М., реєстровий №11940, [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] з правом передоручення на здійснення усіх дій, що пов`язані із користуванням автомобілем марки «Toyota Prado», 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Окрім того, на підставі довіреності від 25 жовтня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В., реєстровий №2182, виданої строком на десять років, [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] з правом передоручення на здійснення усіх дій, що пов`язані із експлуатацією та розпорядженням автомобілем марки «Toyota Prado», 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Як визначають частини 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зважаючи на частини 1, 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами 1, 4 статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до частини 2 статті 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. При цьому, відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передавання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Зважаючи на викладене суд убачає обґрунтованим погодитись з позицією сторони позивача, що зміст розписки від 03 лютого 2012 року, довіреності від 03 грудня 2012 року та довіреності від 25 жовтня 2017 року сукупно свідчать, що між сторонами - [PERSON] та [PERSON] - був фактично укладений та виконаний договір купівлі-продажу автомобілю марки «Toyota Prado», відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив відповідний транспортний засіб. Отже, фактично сторони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Означена позиція суду відповідає правовому висновку, що наведений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. Зважаючи на викладене суд зазначає, що визнання відповідного автомобілю марки «Honda CR-V» та автомобілю марки «Toyota Prado» об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] є законним та обґрунтованим. Як передбачає частина 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При визначенні часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності суд зважає на положення статті 70 СК України, згідно з якими частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як передбачають частини 2, 3 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Як випливає з положень пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та/або немайнового статусу, у зв`язку з чим законний інтерес [PERSON] щодо майнових прав на зазначене майно підлягає захисту. Згідно з положеннями звіту АА №00219543 від 25 червня 2020 року, складеного ТОВ «Експертна оцінка плюс», ринкова вартість автомобілю марки «Honda CR-V», 2009 року випуску становить 159000,00 гривень. За змістом звіту АА №00219545 від 25 червня 2020 року, складеного ТОВ «Експертна оцінка плюс», ринкова вартість автомобілю марки «Toyota Prado», 2004 року випуску становить 157000,00 гривень. Оскільки право власності на автомобіль марки «Honda CR-V» зареєстроване за [PERSON] , а право власності на автомобілю марки «Toyota Prado» - за [PERSON] , дієвим та ефективним способом захисту прав та законних інтересів [PERSON] буде виділення [PERSON] у особисту приватну власність автомобіль марки «Honda CR-V», а [PERSON] - автомобілю марки «Toyota Prado». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30) Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення позову [PERSON] . Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на [PERSON] , [PERSON] та стягує з відповідачів в рівних частках судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 3160,00 + 840,80 + 840,80 + 420,40 + 420,40 + 420,40 = 6102,80 гривень.

Outcome: approved