Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Інвест-Курорт-1» про припинення трудового договору та внесення запису про зміни, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суд [PERSON] вказувала, що з 06 вересня 2017 року відповідно до протоколу №05/09/2017 загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1» від 05 вересня 2017 року вона була призначена на посаду директора ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1», проте, через корпоративний конфлікт між учасниками товариства, наслідком якого став негативний вплив на її роботу як директора, та погіршення самопочуття й здоров`я, нею було вирішено звільнитися з посади директора. Так, 16 травня 2019 року позивачем було подано заяву про звільнення її з посади директора товариства з 04 червня 2019 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, а вже 16 травня 2019 року позивачем на адресу відповідача та третіх осіб було направлено лист, у якому позивач просила скликати та провести позачергові загальні збори учасників товариства не пізніше 04 червня 2019 року та включити до порядку денного зборів розгляд питання про звільнення з посади директора товариства за власним бажанням. Окрім того, позивач вказує, що з 04 червня 2019 року вона фактично припинила виконання своїх трудових обов`язків у товаристві та отримала повний грошовий розрахунок, проте, відповідачем, в особі його учасників не було проведено засідання загальних зборів учасників та не було ухвалено рішення про її звільнення, що призвело до неможливості внесення запису до трудової книжки про звільнення та внесення відповідних змін до відомостей про товариство, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що за наслідком призводить до неможливості позивача влаштуватись на іншу роботу та фактично продовжує дію обов`язку подання звітності, розповсюджується відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язків управління, та нести негативні наслідки за товариство, яке є боржником за зобов`язаннями під час примусових заходів по стягненню боргу, в тому числі і обмеження виїзду керівнику юридичної особи боржника за кордон України. Не погоджуючись із діями відповідача та, вважаючи їх незаконними, протиправними, та такими, що порушують її трудові права, позивач скористалась своїм правом на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів шляхом подання позову, у якому просила суд: 1) припинити трудовий договір між [PERSON] та ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 04 червня 2019 року; 2) унести запис про зміни до відомостей про юридичну особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення [PERSON] виконання повноважень директора ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1» з 04 червня 2019 року. \~ \~ \~ \~Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, від представника ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1» відзив на позовну заяву не надходив. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Інші учасники справи у відкрите судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки осіб суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача у даній цивільній справі, урахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення позивача за суттю спору і підставами звернення до суду, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час\~судового розгляду\~справи було\~встановлено,\~що з\~06\~вересня 2017\~року позивач\~була призначена\~на посаду\~директора ТОВ\~«Інвест-Курорт-1»,\~що вбачається\~із протоколу №05/09/2017 загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1» від 05 вересня 2017 року та відомостей про юридичну особу відповідача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками (засновниками) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Курорт-1» є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 16 травня 2019 року на адресу ТОВ «Інвест-Курорт-1» та засновників позивачем було надіслано заяву про звільнення її з посади директора цього товариства з 04 червня 2019 року, тобто за два тижні до дати звільнення, за власним бажанням відповідно до положень ст. 38 КЗпП України, а листом від 16 травня 2019 року на адресу відповідача та третіх осіб, як учасників товариства, було направлено лист, у якому позивач просила скликати та провести позачергові загальні збори учасників товариства не пізніше 04 червня 2019 року та включити до порядку денного зборів розгляд питання про звільнення її з посади директора товариства за власним бажанням. Згідно із наказом №16-к від 17 травня 2019 року у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача та до призначення нового директора загальними зборами учасників виконання обов`язків директора товариства з 17 травня 2019 року було покладено на заступника директора товариства [PERSON] . Заявою від 03 червня 2019 року на адресу відповідача направлено заяву, у якій позивач просила провести повний розрахунок за час тимчасової непрацездатності та у зв`язку із її звільненням. Факт припинення виконання трудових обов`язків як директора ТОВ «Інвест-Курорт-1», окрім вказаного, також підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки на ім`я позивача. Згідно із ст. 22 КЗпП України не допускається будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. За змістом положень норм ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Із вищенаведеного суд слід дійти висновку, що позивачем вчинено необхідний обсяг дій, спрямованих на припинення трудових відносин із відповідачем. Натомість, згідно із п. 10.5. статуту ТОВ «Інвест-Курорт-1» питання щодо створення та відкликання виконавчого органу товариства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, що кореспондується із п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Пунктом 10.6. статуту товариства передбачено, що питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу товариства. З вищенаведеного вбачається, що право позивача, як працівника, звільнитись за власним бажанням шляхом попередження власника про це письмовою заявою нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Ст. 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положення ст. 5 ЦПК України передбачає, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру. Велика Палата Верховного Суду у постанові 08 квітня 2020 року у справі №200/26696/15-а (провадження № 11-877апп19) у близьких за змістом правовідносинах, зробила висновок, що для внесення змін до Єдиного державного реєстру в частині відомостей про керівника юридичної особи має подаватися рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про призначення або поновлення на роботі керівника. Судове рішення про поновлення на роботі керівника замінює собою відповідне рішення уповноваженого органу управління юридичної особи. Отже, в разі ухвалення судового рішення про поновлення на роботі керівника таке судове рішення є підставою для внесення запису про керівника до Єдиного державного реєстру. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 43 Конституції України державою гарантується, зокрема, створення умов для повного здійснення громадянами права на працю. Ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується . Отже, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що за встановлених обставин та на підставі представлених доказів суд вважає вимоги позивача законними й обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та таким, що призведе до поновлення порушених прав. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 141 ч. 1, 6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму сплаченого судового збору у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved