Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.01.2017р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 78; скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнати за ним право власності на вказану квартиру, припинивши за [PERSON] право власності на 3/10 частини зазначеної квартири, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за припинення його права власності у розмірі 44 749,20 грн.; витребувати від [PERSON] на користь позивача означену квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 21.11.2014р. між ним та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 2/5 частини вищезазначеної квартири, за яким кожен з них здійснив відчуження на користь позивача по належній їм 1/5 частці. 12.12.2014р., між позивачем та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 3/10 частини вищезазначеної квартири, за яким [PERSON] здійснила відчуження на користь позивача належної їй 1/5 частки зазначеної квартири, а [PERSON] успадковану нею 1/10 частку квартири, тобто всього 3/10 частки. Цього ж дня позивач уклав нотаріально посвідчений договір позики з [PERSON], за яким останній отримав в борг 650 000 грн. зі строком повернення боргу до 12.06.2015р. Однак, [PERSON] та [PERSON] підробили судове рішення, а потім двічі перепродали квартиру у цілому разом з належними позивачеві 7/10 частками зазначеної квартири. Останнім набувачем зазначеної квартири за договором купівлі-продажу від 15.02.2017р. є [PERSON]. Враховуючи наявність боргу за договором позики та незначну частку [PERSON] у спільному майні (раніше йому належало 3/10 частки квартири) позивач вважає, що є усі підстави для застосування судом положення ст. 365 ЦК України також позивач погодився компенсувати [PERSON] вартість його частки у спірній квартирі за умови припинення судом належної йому 3/10 частки квартири та визнання такого права за позивачем. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у випадку неявки відповідачів просив постановити заочне рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.10.2000р. виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 20.01.2000р. №1/150-2000, [PERSON] (чоловіку); [PERSON] (його дружині); (їх сину) [PERSON]; (дружині їх сина) [PERSON]; (онуку) [PERSON] належала квартира [ADDRESS], квартира була передана ним у спільну сумісну власність, право власності зареєстроване в КП «ДМБТІ» записано у реєстрову книгу за №381п-57-1. 27.12.2002р. помер [PERSON]. Після його смерті спадкоємцями першої черги стали його дружина, [PERSON], та його син, [PERSON], які звернулися до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на належну померлому 1/5 частку зазначеної квартири у рівних частках кожен по 1/10 частині. Відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом видане 09.10.2014р. (спадкова справа №8/2014) зареєстровано в реєстрі за №1329. На підставі зазначеного свідоцтва за [PERSON] та [PERSON] за кожним зареєстровано право власності на 1/10 частину зазначеної квартири, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно №27896078 від 09.10.2014р. 21.11.2014р. для забезпечення можливості відчуження на користь позивача своєї квартири [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] уклали договір про визначення часток в праві спільної сумісної власності на квартиру. Даний договір посвідчено 21.11.2014р. приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], реєстровий №1829. Згідно договору сторони визначили що їх частки в спільній сумісній власності на 4/5 частки кватири є рівними, та їх розмір становить по 1/5 частці на кожного. 21.11.2014р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 2/5 частини вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] реєстровий номер 1831, за яким кожен з них здійснив відчуження на користь позивача по належній їм 1/5 частці. 12.12.2014р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 3/10 частини вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] реєстровий № 3493, за яким [PERSON] здійснила відчуження на користь [PERSON] належної їй 1/5 частки зазначеної квартири, а [PERSON] успадковану нею 1/10 частку квартири. Тобто всього 3/10 частки (1/5 на підставі свідоцтва про право власності на житло + 1/10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом). Інші 3/10 частки зазначеної квартири залишились у власності [PERSON] (1/5 на підставі свідоцтва про право власності на житло + 1/10 на підставі свідоцтва про право на спадщину). Цього ж дня (12.12.2014р.) [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] реєстровий № 3491. Згідно п.1 договору позики [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 650 000 грн. зі строком повернення до 12.06.2015р. (п. 2 договору позики). Доказів повернення боргу в обумовлений договором строк відповідачем суду не надано. Також позивач надав копію довіреності від 12.12.2014 року, виданої [PERSON] на його імя на розпорядження належною [PERSON] часткою квартири. Зазначена довіреність була гарантією виконання відповідачем обовязків за договором позики. 16.07.2016р. до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] звернулась [PERSON] з метою реєстрації за нею права власності в цілому на квартиру [ADDRESS] (м.Дніпропетровську). Державним реєстратором [PERSON] (приватним нотаріусом ДМНО) було задоволено дану заяву та зареєстровано за [PERSON] право власності на вищевказану квартиру на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.06.2016р. справа №200/2768/16-ц (пров.№2/200/2991/16) суддя Женеску Е.В. реєстрацію права власності проведено на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2016р. у справі № 200/2768/16-ц провадження № 2/200/2991/16. Як було встановлено при досудовому розслідування кримінального провадження №12017040650000523 від 13.02.2017р., проведено моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень, однак в електронній системі вказане рішення відсутнє. Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська надавалась відповідь в якій повідомлено, що згідно автоматизованої системи суду, справи №200/2768/16-ц (пров.№2/200/2991/16) в проваженні судді Женеску не значиться. Тобто зазначене судове рішення від 16.06.2016р. є підробленим. [PERSON] обставини були встановлені ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 21.02.2017р. справа №201/2765/17 копія якої міститься в матеріалах справи. Також матеріали справи свідчать, що [PERSON] видала довіреність на свого сина, [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 20.07.2016р. №4025 на розпорядження всією квартирою, довіреність було видано у день задоволення заяви про реєстрацію права власності на підставі підробленого рішення суду. 19.01.2017р. між [PERSON] від імені якої на підставі вищезазначеної довіреності діяв [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] реєстровий №78, за яким було відчужено належну [PERSON] (7/10 часток) та [PERSON] (3/10 частки) квартиру на свого онука, [PERSON]. Згідно даного договору квартиру в цілому було продано за 149164,00 грн. 15.02.2017р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 142, за яким [PERSON] відчужив належну позивачу квартиру за 149 779,00 грн. 13.02.2017р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017040650000523 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України. Водночас, згідно з проведеною перевіркою встановлено, що на підставі підробленого заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2016р. у справі № 200/2768/16-ц провадження № 2/200/2991/16 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договору грошової позики та договору застави недійсними та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод, за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] та усунуто перешкоди у реєстрації права власності на житло шляхом припинення обтяження на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 21.02.2017р. справа №201/2765/17 встановлено що відповідно до обліково-статистичних даних документообігу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська цивільної справи № 200/2768/16-ц провадження № 2/200/2991/16 відносно вищевказаних осіб в провадженні суду за 2016 рік не зареєстровано. Аналізуючи досліджені докази з увагою на їх належність, допустимість, достатність, взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до абз.3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності. За ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи із встановлених зазначених вище обставин, укладений договір купівлі-продажу від 19.01.2017р. суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України. З врахуванням положень ч.1,3 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.01.2017 року, укладений між [PERSON] (від імені якої за довіреністю діяв [PERSON]) та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 78, - є недійсним. За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У відповідності до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. За ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За положеннями ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5 також розяснено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Під час розгляду такого позову відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Добросовісність володіння, набуття майна створюють ще одну важливу перевагу для незаконного володільця речі, а саме: коли від недобросовісного набувача майно може бути витребуване в усіх випадках, то від добросовісного законного набувача - у разі коли майно загублене, викрадене або вибуло з володіння власника (іншої особи, якій він передав майно у володіння) іншим шляхом поза їхньою волею (стаття 388 ЦК). Якщо річ було продано особою, яка одержала її за договором від власника, добросовісному набувачеві, то від останнього власник не може витребувати свою річ, оскільки у цьому випадку річ вибула як з володіння власника, так і з володіння його контрагента за договором з їх власної волі, тому право власника на витребування своєї речі з незаконного володіння обмежується інтересами добросовісного набувача. Якщо майно набуте безоплатно, навіть і добросовісним набувачем, від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках. Отже, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане набувачем за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі. Матеріалами справи підтверджено, що нерухоме майно - 7/10 частки квартири - вибуло з володіння [PERSON] поза його волею, а саме, на підставі підробленого заочного рішення суду про визнання права власності та усунення перешкод. Таким чином, [PERSON] має право на витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача [PERSON] за правилами ст. 388 ЦК України. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна при відчуженні майна за першим договором у ланцюгу договорів. Враховуючи те, що інститут права власності регулюється цивільним законодавством і спори щодо набуття права власності, відчуження та витребування майна підлягають розгляду за правилами ЦПК України, правомірність здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна в даному випадку теж повинно розглядатися у цивільному судочинстві, що є способом захисту прав за ст. 16 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). З врахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України суд приходить до висновку про обґрунтованість підстав для витребування на користь позивача належної квартири від останнього її володільця, [PERSON], який набув у власність зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 15.02.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 142. Щодо можливості витребувати частку майна (наприклад ? частину квартири), яку неможливо виділити в натурі, то застосовуючи у комплексі положення ст.ст.3,358, 369,388 ЦК України суд з цього приводу приходить до наступного висновку: «В усіх правових нормах, що входять до положень статті 388 ЦК України мова йдеться про право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Норми зазначеної статті не містять жодних вимог чи обмежень щодо виду права власності (ст. 355 ЦК України) на майно, яке необхідно витребувати. Тому положення п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України повинно застосовуватися незалежно від того власник чи співвласник майна витребовує належне йому майно (частину майна). Інше застосування судом положень ст. 388 ЦК України обмежувало б дію правових норм цієї статті та не відповідало б положенням п.6 ч.1 ст.3 ЦК України (справедливість, добросовісність та розумність) та положенням ст. ст. 358, 369 ЦК України про спільне володіння та користування співвласниками майна одночасно усім обєктом їх права власності у цілому, не залежно від того визначені їх частки у спільному майні чи ні. Адже витребування майна співвласником цього майна здійснюється саме для поновлення володіння та користуванням його майном разом з іншими співвласниками (часткової чи спільної сумісної власності), а не для звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, яке має зовсім іншу правову природу та регулюється спеціальною нормою права (ст. 371 ЦК України ). Тому співвласники невиділеної в натурі частки майна у праві спільної часткової власності на майно чи співвласники спільної сумісної власності на майно за наявності підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, беззаперечно мають право на витребування свого майна незалежно від того чи виділена (визначена) їх частка у спільному з іншими особами майні. З врахуванням положень ст.ст. 358, 369 ЦК України співвласнику необхідно витребовувати на свою користь весь обєкт права спільної (сумісної чи часткової) власності у цілому з вказівкою ідеальної частки співвласника (якщо така частка визначена).» Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 ч.1 ст.365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині припинення права власності [PERSON] на 3/10 частки квартири квартиру [ADDRESS] з виплатою йому вартості цієї частки. Суд враховує, що позивач не перебуває у родинних відносинах з [PERSON], його частка в спільному майні є незначною і не може бути виділена у натурі, квартира є неподільною, спільне користування нею з [PERSON] є неможливим, з врахуванням того, що він вже здійснив незаконне відчуження зазначеної квартири разом зі своєю часткою, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, [PERSON], та членам його сім'ї. Відповідно до звітів про оцінку майна (квартири) яка проводилась при укладенні договорів купівлі-продажу квартири від 19.01.2017 та 15.02.2017р. вартість її в цілому становила 149 164,00 грн., за таку ціну сторони і укладали договори купівлі-продажу, а тому суд погоджується з доводами позивача про розміру компенсації саме в сумі 44 749,20 грн. Також з урахуванням наявного боргу [PERSON] перед [PERSON], який значно перевищує розмір вартості належної боржнику частки квартири на яку припиняється його право власності (44 749,20 грн.), суд приходить до висновку про можливість компенсації [PERSON] за припинення судом його частки у спірній квартирі, без відповідного депонування зазначеної грошової суми на депозитному рахунку суду, що за даних обставин не буде порушенням вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України. Приходячи до такого висновку, суд приймав до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. при розгляді справи N 6-68цс14, про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вимога про скасування запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] є похідною від законності набуття ним у власність зазначеної квартири, тому теж підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1\~491,64 грн., сплату якого підтверджено наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 45). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved