Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про скасування заборгованості по аліментах. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Рівненського районного суду у цивільній справі №570/4687/18 від 15.08.2018 р. позов [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково. Стягнуто з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі, а саме по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 31.10.2017 р. Під час ухвалення вказаного рішення судом не було взято до уваги склад його сім`ї та матеріальне становище, на його утриманні перебуває троє дітей 2001, 2002 та 2012 р.н., дружина, батьки пенсіонери; він дійсно матеріально допомагає дітям відповідачки [PERSON] , бере участь у їх вихованні. Рішення про стягнення аліментів погіршує становище власних дітей позивача [PERSON] і унеможливлює сплату аліментів. Крім того, позивач [PERSON] постійного доходу немає, працює в особистому селянському господарстві, фактично надає матеріальну допомогу дітям, які проживають з відповідачкою [PERSON] , неповнолітнім синам [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] залишає дітей на утримання своєї матері пенсіонерки, а сама їде за кордон в Республіку Польщу, де перебуває тривалий час. Ухвалою суду від 21.02.2019 р. позов залишено без руху. Ухвалою суду від 22.04.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 03.06.2019 р. за клопотанням позивача витребувано від Управління соціального захисту населення Рівненської РДА щодо отримання відповідачкою [PERSON] соціальної допомоги як одинокою матір`ю на дітей. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бойчук К.М. позовні вимоги підтримали. Позивач [PERSON] пояснює, що відповідач веде аморальний спосіб життя; аліменти витрачає не на дітей; виїжджає тричі на рік у Польщу на заробітки на 2-3 місця кожного разу, а дітей залишає на свою матір. Діти живуть та навчаються у с. М. Шпакові разом з відповідачкою. Він дітьми займається, час-від-часу забирає їх до себе то в с.Колоденку (будинок батьків його дружини), то в с.Сатиїв за місцем реєстрації його проживання. Пояснює, що поблизу місця проживання дітей в с.М.Шпаків знаходиться його селянське господарство, де він тримає худобу (близько 50 свиней, 30 биків), і діти до нього туди навідуються. Крім того, пояснює, що він фактично забезпечуючи дітей матеріально, а саме: платить за їх харчування у школі 700-800 грн., купує продукти харчування, одяг, ліки, ще й до цього повинен згідно рішення суду про стягнення аліментів і сплачувати аліменти по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, що є несправедливим і надмірним матеріальним тягарем для нього, при цьому, маючи на своєму утриманні ще дружину, інших трьох своїх дітей, та батьків пенсіонерів. Позивач зі своїми батьками не проживає разом, його батько отримує пенсію, він їм періодично допомагає з доходів від селянського господарства. Він офіційно не працює, отримує нерегулярний дохід з продажу худоби, за що і живе, працездатний, пільг немає. Державний виконавець відмовляється враховувати подані ним товарні чеки щодо витрачених ним коштів на дитячі потреби, харчування та ліки в рахунок аліментів та попереджає його про відібрання дозволу на зброю, як наслідок він одноразово сплатив 19.04.2019 року 8000 грн. аліментів на утримання дітей. Як до 19 квітня 2019 р. так і після аліментів згідно виконавчого листа не сплачує. Він категорично стверджує, що для відповідачки [PERSON] аліменти на утримання дітей є надлишковими, оскільки вона їх витрачає не на дітей, виїжджає за кордон на заробітки, отримує допомогу як одинока мати, та ще й хоче отримати заборгованість по аліментах, що є неприпустимим. У зв`язку з цим він продовжує свідомо не сплачувати аліменти на утримання дітей згідно виконавчого листа, він розуміє, що відносно нього відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів, тому подав вказаний позов і чекає вирішення вказаного спору по суті. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася повторно, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується письмовим повідомленням про врученням судових документів, зокрема і матері відповідачки [PERSON] (ч.3 ст. 130 ЦПК України), в судове засідання не з`явилася жодного разу. Заяви про розгляд справи в її відсутність до суду не подала, про причини поважності своєї неявки суд не повідомила. Письмового відзиву на позов не подала. За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі матеріалів з постановленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280- 282 ЦПК України, проти чого не заперечили в судовому засіданні позивач та його представник. Вислухавши учасників процесу, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що рішенням Ріненського районного суду від 08.11.2012 р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства задоволено та визнано [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням голови районної державної адміністрації №372 від 31.08.2017 р. «Про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними», за зверненням позивача [PERSON] йому було визначено періодичні побачення з малолітніми [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2009 р.н., у першу, третю суботу та неділю місяця з ночівлею за адресою проживання батька, та на період канікул за попередньою домовленістю з матір`ю дітей. Рішенням Рівненського районного суду від 15.08.2018 р. позов [PERSON] до [PERSON] у цивільній справі №570/4687/17 задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі, а саме по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 31.10.2017 р. і до повноліття дітей. Постановою головного державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Мацюк В.І. від 14.01.2019 р. відкрито виконавче провадження згідно з виконавчим листом №570/4687/17. Згідно довідки №4070 від 22.02.2019 р. головного державного виконавця Мацюка В.І. заборгованість по аліментах за виконавчим листом №570/4687/17 станом на 01.02.2019 р. становить 30064,52 грн., з якої вбачається про відсутність сплачених аліментів боржником [PERSON] . Станом на час розгляду справи по суті у судовому засіданні до суду не подано доказу про розмір заборгованості по аліментах, однак як вказав позивач, він 19.04.2019 р. сплатив в рахунок аліментів 8000 грн., про що свідчить квитанція АТ КБ ПриватБанк, де отримувач [PERSON] (а.с.37). Неповнолітні сини [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2009 р.н., проживають як в будинку [ADDRESS] , за місцем проживання та реєстрації матері - відповідачки [PERSON] , про що свідчить, зокрема відповідь на адвокатський запит начальника Служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області №341/01-40/18 від 22.05.2018 р.(а.с.9), так і періодично з позивачем, про що він не заперечив в судовому засіданні. Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч.3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. На думку суду, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що заборгованість із сплати аліментів виникла із незалежних від волі [PERSON] причин та доказів того, що відповідачка [PERSON] , яка отримала аліменти на синів, витратила їх на інші потреби. На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивач [PERSON] посилається на те, що його неповнолітні сини [PERSON] та [PERSON] періодично проживають разом з ним. Однак однозначної відповіді про періоди такого проживання та їх тривалість суду не зміг пояснити, так само як і не подав належних та допустимих доказів щодо вказаної обставини, наприклад акти обстежень умов проживання дітей у ці періоди часу чи згоду відповідачки на таке проживання, зважаючи на наявність рішення Служби у справах дітей щодо визначених днів побачень дітей з батьком, яке на даний час чинне, ніким не оспорюється. У судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що неповнолітні діти перебувають на утриманні обох батьків, однак вказував, що відповідачка у недостатньому розмірі матеріально забезпечує неповнолітніх синів, нецільово використовує сплачені аліменти, неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Обґрунтовуючи свої вимоги в частині нецільового використання сплачених ним одноразово у квітні 2019 р. коштів в рахунок аліментів (а.с.37) позивач [PERSON] посилався на те, що відповідачка [PERSON] витрачає отримані аліменти на інші потреби, а не на неповнолітніх синів [PERSON] [PERSON] . При цьому позивач [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження вказаних обставин, а сам факт отримання відповідачкою [PERSON] аліментів, стягнутих на її користь за рішенням суду на утримання синів [PERSON] [PERSON] , не може бути підставою для задоволення позову [PERSON] Про наявність відкритих проваджень щодо спору про нецільове використання аліментів матір`ю на підставі ст.ст. 179 та 186 СК України позивачем жодної інформації не подано. При цьому суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України обставин, що мають істотне значення та могли б слугувати перешкодою для позивача скористатися своїм правом на звернення до суду з позовом про припинення стягнення аліментів на утримання синів. У частині першій статті 10 Сімейного кодексу України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Слід зауважити, що відповідно до частини четвертої 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Позивачем не доведено наявності істотних обставин, які унеможливлюють належну сплату заборгованості з аліментів. На думку суду, звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, виходячи із підстав позову, призведе до повторного порушення прав дітей, чиї права вже були порушені неналежним утриманням з боку [PERSON] , що встановлено рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15.08.2018 р. про стягнення з нього аліментів. До суду були надані докази на підтвердження матеріального та сімейного стану позивача, а також зазначено обставини, які, на його думку, мають істотне значення та унеможливлюють сплату ним заборгованості з аліментів (а.с.8 довідки виконавчого комітету Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області станом на січень 2019 р.: - про наявність на утриманні позивача його батьків пенсіонерів: батька [PERSON] , [INFO] , який отримує пенсію, та матері [PERSON] , [INFO] ; - про склад сім`ї позивача: дружина [PERSON] , діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ), не є належними у розумінні ч.2 ст. 78 ЦПК України доказами у вирішенні вказаного спору, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вказані обставини були предметом розгляду та доказування у спорі щодо стягнення аліментів. При цьому посилання позивача [PERSON] на наявність на його утриманні ще трьох дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не може бути підставою для обмеження прав неповнолітніх дітей [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] 2009 р.н., на належне утримання від батька. До суду не подано жодних доказів про наявність між сторонами будь-яких договірних зобов`язань щодо участі у вихованні чи утриманні неповнолітніх синів, окрім як обов`язку згідно з рішенням суду від 15.08.2018 позивача [PERSON] сплачувати аліменти на дітей та згідно з розпорядженням голови Рівненської РДА від 31.08.2017 р. визначено за його заявою спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з синами. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185 СК України). Позивач добровільно бере участь у матеріальному утриманні неповнолітніх дітей, про що свідчать долучені ним платіжні документи, зокрема: товарний чек №384 від 13.09.2017 дутікі чобіт (підліток) на суму 570 грн., товарний чек №837 від 21.01.2019 р. підштан., дутік на суму 600 грн., видаткова накладна №10919 від 24.01.2019 р. машина аккум. вартістю 146,34 грн.; №10897 від 24.01.2019 пупс муз 82,55 грн., батарейка 57,51 грн., батарейка 47,33 грн., машина батар. 103,73 грн., пістолет 13,39 грн.; торгові чеки від 17.03.2019 р.; 07.04.2019 кофта дит. 185 грн., спортивні штани 175 грн., кофта дит 185 грн., кросівки дит. 355 грн., крос. Підл. 325 грн., крос. Підл. 325 грн., кросівки 315 грн., кофта 215 грн.; видаткова накладна №ДК-0001845 від 07.03.2019 р. сосиски на суму 162,96 грн., та інші, натомість вказана обставина у вирішенні вказаного спору не дає підстав звільнити його від стягнення заборгованості по аліментах на утримання неповнолітніх синів за наявності існуючого обов`язку згідно рішення суду сплачувати аліменти та відкритого згідно нього виконавчого провадження. Слід зауважити, що відповідно до ч.ч.1,2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Будь-яких допустимих та належних доказів щодо фактичного проживання неповнолітніх синів з позивачем на період відсутності відповідачки так само як і відсутність у ці періоди самої відповідачки до суду не подано. Позивач вказує, що забирає дітей до себе виключно з власної ініціативи на період перебування відповідачки за кордоном, без погодження з матір`ю дітей, «оскільки немає в кого такого дозволу питати», та за відсутності необхідного дозволу компетентного органу або рішення суду, у зв`язку із чим указані дії позивача не можуть вважатися обставиною, яка має істотне значення для звільнення останнього від сплати заборгованості за аліментами згідно положень частини другої статті 197 СК України. У зв`язку з цим суд не бере до уваги посилання позивача, що факт перебування неповнолітніх синів у нього сам по собі повинен підтверджувати факт матеріального утримання дітей позивачем у невизнаичений останнім періоди, і на думку позивача, є безумовною підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. Крім того, на думку суду, звільнення від сплати заборгованості за аліментами не пов`язується обставинами про те, з ким із батьків діти проживають і хто з них несе витрати на утримання дітей. Тому, посилання позивача на те, що сини періодично проживають з ним та перебувають на його утриманні, у зв`язку із чим слід звільнити його від стягнення заборгованості по аліментах на утримання неповнолітніх синів, суперечить встановленим обставинам справи та вимогам закону. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Положення частини другої статті 197 СК України у даній справі не є підставою звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, оскільки заборгованість, яка має місце, не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення. На думку суду, вказана заборгованість виникла внаслідок безпідставного невиконання [PERSON] рішення суду про стягнення аліментів. Позовні вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами необґрунтовані належними та допустимими доказами у справі, а тому задоволенню не підлягають. Позивачем не доведено наявності істотних обставин, які унеможливлюють належну сплату заборгованості з аліментів. Слід зауважити, що суд критично оцінює пояснення позивача та його представника щодо надлишковості та непотрібності у стягненні на користь відповідачки [PERSON] - стягувача аліментів - заборгованості по аліментах, оскільки вона отримує дохід за кордоном, виїжджаючи на заробітки в Польщу, отримує дохід як одинока мати від держави (довідка №1234/05-09/19 від 18.06.2019 р. видана начальником Управління соціального захисту населення Рівненської РДА Рівненської області), ще отримує аліменти згідно рішення суду від 15.08.2018 р. На думку суду, як аліменти згідно рішення суду від 15.08.2018 р. так і заборгованість по аліментах, яка виникла унаслідок невиконання вказаного рішення суду, повинні сплачуватися позивачем - боржником [PERSON] , саме на утримання неповнолітніх дітей, а не утримання самої [PERSON] .

Outcome: dismissed