Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди, а саме просив визнати недійсними Додаткову угоду від 28.07.2008 року та Додаткову угоду № 2 від 17.02.2009 року до договору про іпотечний кредит, визнати припиненими правовідношення за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року та іпотечним договором № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року внаслідок виконання зобов`язань за ними, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на його користь 126 346,54 грн., у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 150 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.04.2008 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», було укладено договір про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 100 000,00 грн. з цільовим використанням - для поліпшення якості його квартири, на строк до 03.04.2013 року зі сплатою 15% річних за користування кредитом. Сторонами було узгоджено, що погашення платежів за договором здійснюється позичальником виключно у національній валюті - гривні. Додатком № 1 до договору була визначена загальна вартість кредиту, яка складала 43 396,40 грн. Таким чином, йому було зрозуміло, що загальним боргом є 100 000,00 грн. та 43 396,40 грн. відсотків, що разом складає 143 396,40 грн. Однак, у липні 2008 року працівники відповідача спонукали його до перерахунку зобов`язань по кредиту доларах США шляхом підписання Додаткової угоди від 28.07.2008 року до договору про іпотечний кредит, переконуючи, що у доларах США буде зручніше виконувати взяті на себе зобов`язання, проте ніяких розрахунків щодо нової вартості кредиту не надали і взагалі не роз`яснили збільшена чи зменшена буде його відповідальність перед кредитором. З того часу він сплачує суму заборгованості у доларах США, яку називають йому працівники відповідача у день сплати чергового кредиту, вважаючи, що ця сума перераховується у гривні і зараховується як виконання зобов`язання у гривні за договором про іпотечний кредит і лише згодом він зрозумів, що його ошукали та внаслідок такого обману станом на 03.04.2013 року він сплатив кредитору 188 806,50 грн., а станом на 23.02.2015 року він фактично сплатив кредитору 269 742,94 грн. Крім того, з`ясувалось, що за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 позивач має заборгованість у розмірі 7 538,82 доларів США, що еквівалентно 198 713,57 грн. станом на день видачі йому довідки про його заборгованість 18.02.2015 року. Водночас, відповідно до вказаної довідки заборгованість за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 відсутня, кредит погашений. Такі неузгодження свідчать про використання його необізнаності у фінансових справах та шляхом обману з нього стягнуто кошти, розмір яких набагато перевищує його борг відповідачем, який він давно вже сплатив. Вважає, що Додаткова угода від 28.07.2008 року була укладена без дотримання вимог статті 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки йому не була надана інформація, яка була необхідна для свідомого вибору, що є підприємницькою практикою, що вводить в оману. Крім того, всупереч п.п. 8.1 та 8.9. Додаткової угоди він не отримував Додатку № 1 у вигляді узгодженого сторонами графіку погашення кредиту, внаслідок чого не розумів коли, в якій кількості гривні чи доларів США він повинен сплачувати кредит, яка його загальна вартість, в якій валюті необхідно сплачувати планові платежі, що суперечить п. 6 ч.1 ст. ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». При цьому, абсолютним обманом є п. 8.1 додаткової угоди, яким відповідач зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] 20 904,54 доларів США. При цьому, він не укладав з відповідачем договір на відкриття такого рахунку і відповідно не отримував з цього рахунку кошти у доларах США. Наслідком оманливої підприємницької практики є також Додаткова угода № 2 від 17.02.2009 року, відповідно до якої продовжено термін повернення кредитних коштів до 2019 року без зменшення розміру щомісячного платежу. При цьому, позивачу не була надана будь-яка інформація щодо загальної вартості змін у кредитних відносинах з відповідачем та не узгоджено графік кредитних платежів. Оскільки умови додаткових угод не відповідають вимогам справедливості та суперечать положенням ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», що тягне за собою недійсність останніх відповідно до ст. 203, 215 ЦК України та як наслідок стягнення з відповідача на його користь безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 126 346,54 грн. Ухвалою суду (суддя Матійчук Г.О.) від 26.02.2015 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 25.03.2015 року (т. 1 а.с. 47). Ухвалою суду (суддя Матійчук Г.О.) від 24.04.2015 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с.63). 26.05.2015 року представником відповідача Олейнік Н.О. до суду подано письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких 28.07.2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої сторонами було змінено валюту кредиту з гривні на долар США та 17.02.2009 року укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою внесено зміни в частині строку повернення кредиту, а саме до 03.04.2018 року та встановлення сплати винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3% річних відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач, укладаючи спірні додаткові угоди, був беззаперечно ознайомлений з умовами, на яких йому банк пропонував укласти такі угоди, про що свідчить його підпис на документі. Намагання позивача визнати додаткові угоди недійсними направлені лише на уникнення цивільно-правової відповідальності щодо зобов`язань за кредитним договором, які досі не виконані позивачем в повному обсязі, що є порушення обов`язків позичальника та законних прав банку. Також заперечила проти відшкодування моральної шкоди. Одночасно просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача, оскільки позивач дізнався та міг дізнатися про порушення своїх прав саме з укладення спірних додаткових угод, про що надала відповідну заяву (т. 1 а.с. 71-76). Ухвалою суду (суддя Матійчук Г.О.) від 17.05.2016 року позовну заяву в частині вимог до Печерської філії ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без розгляду (т. 1 а.с. 127). Ухвалою суду (суддя Матійчук Г.О.) від 17.05.2016 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення суду у справі № 757/9368/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит (т. 1 а.с. 131-132). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2016 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Цокол Л.І. (т. 1 а.с. 135). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2019 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. (т. 1 а.с. 144). Ухвалою суду від 05.02.2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 10.04.2019 року (т. 1 а.с. 147). 26.03.2019 року від представника відповідача Хитрової Л.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що 28.07.2008 року позивач власноруч написав заяву про прийняття ним рішення про зміну валюти кредиту за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року та просив залишок заборгованості за цим договором у розмірі 96 578,96 грн. конвертувати у долари США за курсом на дату укладення Додаткової угоди до договору, на підставі чого була укладена спірна додаткова угода від 28.07.2008 року. При цьому, позивач не обґрунтовує свої вимоги щодо того, в чому саме полягає несправедливість договору, укладеного в іноземній валюті та які саме є несправедливими умови договору. Позивач, укладаючи спірні Додаткові угоди, мав можливість ознайомитись з їхніми умовами та не змінювати валюту кредиту, проте угоди були підписані та виконувалися сторонами. Також просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача, оскільки позивач дізнався та міг дізнатися про порушення своїх прав саме з укладення спірних Додаткових угод (т. 1 а.с. 168-178). Ухвалою суду від 23.10.2015 року (суддя Цокол Л.І.) відкрито провадження у справі № 757/28402/15-ц та призначено судове засідання на 16.12.2015 року (т. 2 а.с. 37). Ухвалою суду від 16.12.2015 року (суддя Цокол Л.І.) провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 757/6074/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», Печерської філії ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод, визнання припиненими правовідношення, застосування наслідків недійсності та стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 49-50). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2019 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В. (т. 2 а.с. 63). Ухвалою суду (суддя Остапчук Т.В.) від 01.03.2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/28402/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та справу № 757/6074/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод, визнання припиненими правовідношення, застосування наслідків недійсності та стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 64-65). Відповідно до об`єднаної справи № 757/28402/15-ц, у серпні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду (суддя Цокол Л.І.) з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 28.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № K3DOGI0000006771, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 904,54 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.04.2013 року. У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № K3DOGI0000006771 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до яких останні несуть солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 25.06.2015 року має заборгованість у розмірі 7 497,80 доларів США, яка складається з наступного: 6 973,35 доларів США - заборгованість за кредитом; 386,19 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 94,90 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 43,36 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, у зв`язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість у розмірі 7 497,80 доларів США, що за курсом 27,17 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.06.2015 року складає 158 728,43 грн. та понесені судові витрати (т. 2 а.с. 3-4). Ухвалою суду від 03.12.2019 року поновлено провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, роз`яснено, що справа № 757/6074/15-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди та за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості буде розглядатись за правилами позовного (загального) провадження, підготовче судове засідання призначено на 17.03.2020 року (т. 2 а.с. 98). Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.02.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03.12.3019 року про поновлення провадження у справі повернуто особі, яка подала апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 112-113). Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.02.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01.03.3019 року повернуто особі, яка подала апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 114-115). 28.11.2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надав відповідь на відзив ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого спірні додаткові угоди були підписані не за ініціативою позивача, а внаслідок тиску та шантажу з боку відповідача. Крім того, при підписанні спірних Додаткових угод сторонами було досягнуто згоди не з усіх істотних умов, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, він діяв під тиском тяжких обставин, позивача примусили підписати додаткові угоди (т. 2 а.с. 126-138). Ухвалою суду від 25.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.12.2020 року (т. 2 а.с. 195). 02.12.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року, посилаючись на те, що станом на 26.12.2011 року загальна сума виплат позичальника за кредитним договором склала 144 295,84 грн., отже первісний кредит від 03.04.2008 року позичальником погашено повністю. Таким чином, кредитний договір вважається припиненим належним виконанням, відповідно до чого договір поруки від 03.04.2008 року також втратив чинність відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Щодо претензій, висунутих позикодавцем на підставі Додаткових угод до первісного кредитного договору, то зазначені угоди сторонами укладено без його відома і без його згоди, то для нього особисто ті угоди не створюють жодних зобов`язань і не мають жодних юридичних наслідків та просив тристоронній договір поруки від 03.04.2008 року № K3DOGI0000006771 визнати припиненим належним виконанням первісного кредитного договору від 03.04.2008 року, пункт 1.5.1. договору поруки визнати недійсним, відмовити у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до нього повністю, провадження в частині вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до нього як поручителя закрити (т. 2 а.с. 226-227). 02.12.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк», який за своїм змістом є аналогічним поданому відзиву відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] (т. 2 а.с. 228-229). 02.12.2020 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшли письмові доповнення № 2 до позовної заяви від 23.02.2015 (т. 2 а.с. 213-216), відповідно до яких незалежною підставою для визнання недійсними Додаткової угоди від 28.07.2008 року та Додаткової угоди від 17.02.2009 року є недотримання в момент укладення оспорюваних угод ПАТ КБ «Приватбанк» вимог чинного законодавства, а саме Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, що не було зроблено ПАТ КБ «Приватбанк». Також позичальник не був попереджений про можливі валютні курсові ризики під час виконання зобов`язань за кредитними договорами. Крім того, представник позивача [PERSON] - [PERSON] надав відзив на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого заперечив проти стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те. 03.04.2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771. Однак, позикодавець у своїй позовній заяві стверджує, що кредитний договір № K3DOGI0000006771 укладено сторонами 28.07.2008 року, що не відповідає дійсності, а тому вводить суд в оману. Насправді ж 28.07.2008 року укладено Додаткову угоду до первісного кредиту, а також 17.02.2009 року Додаткову угоду № 2, якими в незаконний спосіб змінено усі абсолютно умови первісного кредитного договору, а також вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості не визнає, оскільки ніяких коштів у доларах США він не отримував від ПАТ КБ «Приватбанк», поданий розрахунок заборгованості є неспроможний, оскільки містить величезну кількість комірок, кожна з яких містить якесь число невідомого походження. Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» не надано жодного доказу тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог (т. 2 а.с. 217-218). У судовому засіданні представник позивача [PERSON]. та представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] підтримав позов про визнання додаткових угод недійсними, просив його задовольнити в повному обсязі та заперечив проти задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк». Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк». Представник АТ КБ «Приватбанк» - Хитрова Л.В. в судовому засідання заперечила проти позову [PERSON] та просила задовольнити позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд, заслухавши пояснення представника сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 03.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило своє найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати, а відповідач прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 100 000,00 грн., сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00 %, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Кредит надається строком погашення не пізніше 03.04.2013 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8-16). У пункті 1.2 кредитного договору зазначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку 1 до цього договору, а саме: суми кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Відповідно до п. 2.3. договору кредит надається шляхом видачі готівки через касу/ зарахування кредитором коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритий у кредитора. Згідно із пунктом 2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісяця, до 13-го числа, починаючи з наступного після укладення кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2 389,94 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № [NUMBER] . 03.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № K3DOGI0000006771, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 03.04.2008 року № K3DOGI0000006771 та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому (т. 2 а.с. 21-22). Крім того, 03.04.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № K3DOGI0000006771, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 03.04.2008 року № K3DOGI0000006771 та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому (т. 2 а.с. 23-24). Відповідно до пункту 1.5 договорів поруки поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем. 28.07.2008 року позивач [PERSON] подав заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» із проханням змінити валюту кредиту за договором про іпотечний кредит від 03.04.2008 року, конвертувавши залишок заборгованості у валюту долар США по курсу на дату укладення додаткової угоди за договором (т. 1 а.с. 77). 28.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода до договору про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року, відповідно до якою було змінено валюту кредиту з гривні на долар США та договір про іпотечний кредит від 03.04.2008 року викладено в новій редакції (т. 1 а.с. 23-29). Відповідно до пункту 1.1. додаткової угоди банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у п. 8.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 8 договору. Розділом 2.2 додаткової угоди визначено обов`язок позичальника повертати кредит шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до умов договору. Відповідно до підпунктів 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 додаткової угоди позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до підпунктів 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 8.1 договору, сплатити банку винагороду згідно з пунктами 7.2 та 8.1 договору, погашення кредиту здійснити в порядку, сумах і строки, передбачені пунктом 2.3.3 та 8.1 цього договору. Розділом 3 додаткової угоди зазначається порядок розрахунків позичальника за наданий кредит: за користування кредитом позичальник щомісяця сплачує відсотки по кредиту (пункт 3.1 додаткової угоди). Нарахування відсотків, а також винагород, передбачених пунктами 7.2 та 8.1 договору, здійснюється в останню дату їх сплати. Відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Розділом 4 додаткової угоди встановлено обов`язок позичальника сплатити комісію банку за резервування ресурсів. Згідно з пунктом 4.1 договору для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане банком право, зазначене у статті 4.1 договору, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору (пункт 4.2). Винагорода сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно з пунктом 4.2 договору (пункт 4.5). За змістом пункту 5.1 додаткової угоди на позичальника покладається відповідальність у вигляді сплати пені за невиконання умов договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості. Пеня нараховується в гривнях. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати. Пунктом 5.5 угоди визначено, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Згідно з п. 8.1 додаткової угоди банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 28.07.2008 року по 03.04.2013 року, у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 20 904,54 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 17.02.2009 року між тими ж сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до договору про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року, відповідно до якої п. 1.1, 1.3, 3.1 та 2.4 Додаткової угоди № 1 до договору про іпотечний кредит викладено у новій редакції, зокрема, останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 03.04.2018 року (т. 1 а.с. 30). Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання кредитного договору та додаткової угоди, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Додаткові угоди від 28.07.2008 року та від 17.02.2009 року до договору про іпотечний кредит від 03.04.2008 року є невід`ємними частинами договору, передбачає погоджену сторонами зміну умов основного зобов`язання та не можуть вважатись окремими кредитними договорами. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення договору про іпотечний кредит та додаткових угод до нього Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Пунктом 7.5 додаткової угоди від 28.07.2008 року, підпис на якій не оспорюється позивачем [PERSON] , підтверджується, що позичальнику надана інформація щодо детального опису загальної вартості кредиту, що вказаний у додатку № 1 до цього договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Підписавши оспорювані додаткові угоди, сторони погодили всі умови кредитних зобов`язань, позивач [PERSON] не заявляв додаткових умов щодо спірних правочинів та в подальшому їх виконував. Як встановлено судом, додаткова угода від 28.07.2008 року та додаткова угода № 2 від 17.02.2009 року до договору про іпотечний кредит від 03.04.2008 року підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов угоди, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Виконанням протягом тривалого часу умов договору про іпотечний кредит від 03.04.2008 року та підписанням додаткових угод від 28.07.2008 року та 17.02.2009 року, що також підтверджується наданими позивачем [PERSON] фотокопіями квитанцій про внесення коштів на погашення кредиту (т. 2 а.с. 150-181), позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кредитному договорі та додаткової угоди до нього, позичальник фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Крім того, враховуючи заяву позивача [PERSON] від 28.07.2008 року щодо зміни валюти кредитування, заяву № 118 про продаж іноземної валюти, а також те, що зі змісту тексту додаткової угоди від 28.07.2008 року вбачається, що залишок по кредиту був переведений з гривні у долари США, тому доводи позивача на те, що він не отримував кредит у доларах США є безпідставним, оскільки останній особисто подав заяву про зміну умов кредитування та погодився на таку зміну, що також спростовує твердження позивача про укладення спірних додаткових угод внаслідок тиску та шантажу відповідача. При цьому, відповідно до заяви № 118 про продаж іноземної валюти від 28.07.2008 року позивач [PERSON] доручив ЗАТ КБ «ПриватБанк» продати грошові кошти у розмірі 20 904,50 доларів США за українські гривні, що склало 96 678,96 грн., які були перераховані на транзитний рахунок [PERSON] № [NUMBER] , відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк», з призначенням платежу: перерахування коштів кредитним договором № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року (т. 1 а.с. 78). Також позивач не скористався своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким чином, доказів, що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, тиску та шантажу з боку відповідача з метою укладення спірних додаткових угод та відсутність вільного волевиявлення у позивача на їх укладення, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню додаткової угоди від 28.07.2008 року та додаткової угоди № 2 від 17.02.2009 року, позивачем суду надано не було. Крім того, доказів належного виконання зобов`язань за договором про іпотечний договір від 03.04.2008 року та спірних додаткових угод, у зв`язку з чим правовідношення між сторонами підлягають визнанню припиненими суду не надано. Доводи позивача [PERSON] про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за користування кредитом, є безпідставними, оскільки дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення процентної ставки є правомірними та узгоджуються з умовами договору та додаткових угод до нього, підписаних сторонами та діючим на час підвищення процентної ставки законодавства. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними Додаткової угоди від 28.07.2008 року та Додаткової угоди № 2 від 17.02.2009 року до договору про іпотечний кредит, визнання припиненими правовідношення за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року та іпотечним договором № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року внаслідок виконання зобов`язань за ними. Враховуючи, що позовні вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 126 346,54 грн. та моральної шкоди у розмірі 150 000,00 є похідними від вимог про визнання недійсними додаткової угоди від 28.07.2008 року та додаткової угоди № 2 від 17.02.2009 року, то в даному випадку також не підлягають задоволенню. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав пропуску строку позовної давності, виходячи з такого. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Зважаючи не те, що оспорюваними додатковою угодою від 28.07.2008 року та додатковою угодою №2 від 17.02.2009 року до договору про іпотечний кредит від 03.04.2008 року права позивача [PERSON] як споживача фінансових послуг не порушені, підстав для висновку про пропуск останнього встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права суд не вбачає. Позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості. Також суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, виходячи з такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом та вказана обставина не спростована позивачем [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 виконав в повному обсязі, та надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому договором, шляхом перерахування на рахунок відповідача грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн. На підставі заяви [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» із проханням залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року у розмірі 96 578,96 грн. конвертувати у валюту долар США, що склало 20 904, 54 долари США, які були перераховані на рахунок № [NUMBER] на строк з 28.07.2008 року по 03.04.2013 року у вигляді строкового кредиту, що підтверджується виписками з рахунків [PERSON] , відкритих в ПАТ КБ «Приватбанк». Вказане свідчить, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року виконав у повному обсязі - надав [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача [PERSON] є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо договором установлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстрочкою), то при простроченні повернення чергової частини позикодавець має право зажадати дострокового повернення частини позики, що залишилася, й сплати відсотків, що йому належать. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, взяті на себе зобов`язання за договором про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008, зокрема, з погашення суми кредитів, процентів відповідачем [PERSON] не були виконані, в зв`язку з чим станом на 25.06.2015 року у останнього утворилась заборгованість. Згідно з наданим представником позивача розрахунку, правильність якого перевірена судом, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 7 497,80 доларів США, яка складається з: заборгованості по кредиту в сумі 6 973,35 доларів США, заборгованість по процентам за користування по процентам за користування кредитом у сумі 386,19 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом у сумі 94,90 доларів США та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 43,36 доларів США (т. 2 а.с. 5-8) Вказаний розрахунок заборгованості відповідачами у встановленому законом порядку не спростовано. 30.06.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлення про необхідність погашення кредитної заборгованості (т. 2 а.с. 10-13), однак воно залишилось без виконання. У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання. Як встановлено судом, умовами договорів поруки визначено, що поручителі, кожен окремо, надали згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін поручителями (пункт 1.5 договорів поруки). Зазначена умова договору поруки є результатом досягнення домовленості між сторонами вказаних правочинів, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Отже, умовами договорів поруки передбачено, що поручителі підтвердили, що вони ознайомлені та згодні зі всіма умовами кредитного договору та цим надали згоду на запровадження будь-яких інших нових умов кредитного договору, з моменту їх внесення в кредитний договір, та на збільшення обсягу відповідальності поручителів у зв`язку з такими змінами. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц (провадження № 61-37688сво18). Таким чином, позичальник порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, яка і підлягає до стягнення солідарно з позичальника та поручителів (кожним окремо). При цьому судом враховано, що поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, оскільки відсутня їх спільна порука відповідно до положень ч. 3 ст. 554 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладання договорів поруки та відповідно до якої особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, та обставина, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання з погашення кредиту та процентів за кредитним договором, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження, а тому, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення суми отриманого кредиту, проценти за користування ним та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України). Враховуючи те, що виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, заборгованість за кредитом і процентами підлягає стягненню в іноземній валюті. При цьому судом враховується, що АТ КБ «Приватбанк» на час укладення кредитного договору мав дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому заборгованість по тілу кредиту та відсоткам підлягає стягненню у доларах США. Пунктом 5.1 додаткової угоди від 28.07.2008 року до договору про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати. За таких обставин, пеня підлягає стягненню у гривневому еквіваленті. Таким чином, з відповідачів на користь АТ КБ «Приватбанк підлягає стягненню солідарно заборгованість по договору про іпотечний кредит № K3DOGI0000006771 від 03.04.2008 року по тілу (6 973,35 доларів США) та відсоткам (386,19 доларів США), що разом складає 7 359,54 доларів США та сума пені у розмірі 43,36 доларів США, що еквівалентно на час ухвалення судового рішення 1 131 грн. 38 коп. (з розрахунку 1 долар США дорівнює 26,0927 грн.). Проте, не підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення комісії з огляду на таке. Відповідно до п. 1.1 договору про іпотечний кредит позичальник зобов`язується сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Згідно з п. 5.3.3. кредитного договору позичальник зобов`язаний у разі порушення умов договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій, комісійної винагороди за надання фінансового інструменту згідно з п. 1.1, відсотки згідно п. 4.1 цього договору в разі, якщо дострокове погашення відбувається а межах строку, передбаченого п. 4.1 цього договору. Пунктом 1.1. договору передбачено нарахування комісійної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року». Таким чином, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії є необґрунтованими, оскільки умова кредитного договору про її нарахування та сплату порушує публічний порядок та відповідно до умов договору становить 0,00%. Враховуючи наведене, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме на 7 454,44 доларів США (6 973,35 доларів США заборгованість по тілу кредиту + 386,19 доларів США заборгованість по відсоткам + пеня у розмірі 43,36 доларів США), що становить 99,42 % від заявленої ціни позову 7 497,80 доларів США. У зв`язку з цим, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 578,07 грн. (99,42 % від 1 587,28 грн.) відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів, а саме з кожного по 526,02 грн. При цьому, судові витрати понесені позивачем [PERSON] йому не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: partial