Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення майна у зв`язку з його збереженням без достатньої правової підстави. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що 19 січня 2018 року [PERSON] видав [PERSON] розписку, відповідно до якої [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] грошову суму в розмірі 3200000,00 гривень в строк до 01 березня 2018 року. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, [PERSON] грошову суму не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом в суд, у якому, уточнивши первісні вимоги, просив стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 3200000,00 гривень та 3% річних в розмірі 40241,00 гривень. Відповідач скористався відповідним процесуальним правом та представник [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача посилався на ті обставини, що складена розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів від [PERSON] [PERSON] , а отже не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, правовідносини за яким врегульовані, зокрема, положеннями статей 1046-1049 ЦК України. Посилання позивача на положення статті 1212 ЦК відповідач убачає безпідставними, оскільки чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Зважаючи на викладене, сторона відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та просила суд у позові відмовити. Позивач не скористався відповідним процесуальним правом, відповідь на відзив [PERSON] суду не надана. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 19 січня 2018 року від імені [PERSON] складена письмова розписка, що він зобов`язується повернути [PERSON] суму в розмірі 3200000,00 гривень в строк до 01 березня 2018 року. Розписка складена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , та містить підписи осіб. Але відповідач [PERSON] грошову суму в установлений строк не повернув. Належних доказів виконання зобов`язання суду не надано. У зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язання з повернення грошових коштів, 09 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області із заявою (повідомленням) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України. Як видно з короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведеного у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 серпня 2018 року (кримінальне провадження №12018160480003053), [PERSON] під приводом придбання нерухомості в Аркадії в місті Одесі заволодів належними [PERSON] коштами в розмірі 3200000,00 гривень. За відомостями постанови Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області від 31 січня 2019 року про оголошення підозрюваного у розшук, зокрема, [PERSON] запропонував [PERSON] грошові кошти в розмірі 3200000,00 гривень під приводом придбання об`єкту нерухомості в місті Одесі. Згідно з листом Офісу Генерального прокурора від 23 вересня 2020 року, 05 серпня 2020 року офісом направлено лист до Міністерства юстиції Чеської республіки щодо інформування про прийняте рішення за запитом про видачу (екстрадицію) [PERSON] , та за відомостями Міністерства юстиції Чеської республіки провадження щодо видачі особи триває. Обставини, за яких складалась розписка від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] пояснили свідки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, приведені до присяги у встановленому законом порядку та допитані в судовому засіданні 05 грудня 2018 року. З показань свідків випливає, що [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] знайомі, перебували у добрих, довірчих, приятельських стосунках, що склались за час спільної підприємницької діяльності. Свідок [PERSON] , зокрема показав, що грошові кошти [PERSON] мав намір витратити на придбання об`єкту нерухомого майна. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог суд звертає увагу на наступне. Згідно з частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За загальним правилом позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України). Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. З урахуванням наведеного нормативного регулювання, на підставі встановлених фактів у справі суд погоджується з відповідними доводами сторін і звертає увагу, що розписка від 19 січня 2018 року не містить зазначення про отримання [PERSON] визначеної грошової суми від [PERSON] на умовах позики. Натомість, зміст указаної розписки у сукупності з іншими відомостями свідчить, що відповідні грошові кошти передавались [PERSON] з метою вчинення дій із набуття певного майна у власність. Але при цьому суд ураховує, що при складанні розписки від 19 січня 2018 року у тексті документу зазначено, що [PERSON] зобов`язується саме «повернути» («вернуть» мовою оригіналу) [PERSON] обумовлену грошову суму. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2018 року за заявою представника [PERSON] у цивільній справі призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено наступні питання: 1. Особою якої статі виконано рукописний текст? 2. Чи виконано підпис від імені особи [PERSON] , тією особою, від імені якої складена «Расписка», чи іншою особою? 3. Чи виконано текст документа «Расписка» одним і тим самим писальним пристроєм, або використовувались різні писальні пристрої? Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2018 року скасовано, направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2018 року за заявою представника [PERSON] у цивільній справі призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено наступні питання: 1. Особою якої статі виконано рукописний текст? 2. Чи виконано рукописний текст у документі «Расписка» від 19 січня 18 року [PERSON] .? 3. Чи виконано підпис від імені особи [PERSON] , тією особою, від імені якої складена «Расписка», чи іншою особою? 4. В один чи різні періоди часу виконано рукописні тексти в наданих документах (а саме, текст під словом «Расписка», та текст: «В присутствии свидетеля [PERSON] », «В присутствии свидетеля [PERSON] »)? 5. Чи виконано текст документа «Расписка» одним і тим самим писальним пристроєм, або використовувались різні писальні пристрої? 6. Якою кількістю чорнил було складено документ «Расписка» чи використовувалися різні типи чорнил для його складання? 7. Чи виконано рукописний текст «В присутствии свидетеля [PERSON] » у документі «Расписка» від 19 січня 2018 року громадянином [PERSON] .? 8. Чи виконано рукописний текст «В присутствии свидетеля [PERSON] » у документі « [PERSON] » від 19 січня 2018 року громадянкою [PERSON] .? Однак згідно з листом в.о. директора Одеського НДІСЕ від 27 квітня 2020 року на адресу суду повернуто матеріали цивільної справи без виконання у зв`язку з ненаданням оригіналу розписки від 19 січня 2018 року та несплатою рахунку вартості проведення дослідження. Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відтак, суд доходить висновку, що між [PERSON] та [PERSON] не виникли позикові правовідносини, які регулюються статтями 1046, 1047, 1048 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Так, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частин 1, 2 статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України. Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такі правові позиції висловлені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15, у постанові Верховного Суду 05 грудня 2018 року у справі №367/6344/16-ц. Таким чином, суд погоджується з позиціями сторін, що положення статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами в розглядуваній справі. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява №28342/95, п. 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (див. рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви в місті Люпені та інші проти Румунії» («Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania», заява №76943/11, п. 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. наприклад рішення у справі «Кантоні проти Франції» («Сantoni v. France», заява №17862/91, п. 31-32; рішення у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява №20372/11, п. 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (див. рішення у справі «S.W. проти Сполученого Королівства» («S.W. v. The United Kingdom», заява №20166/92, п. 36). Як відомо, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України), та цивільні правовідносини базуються, у тому числі, на презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України). Відтак, надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає, що ці правовідносини врегульовані загальними положеннями про зобов`язання, його виконання та припинення, а також про правові наслідки порушення зобов`язання й відповідальність за таке порушення (глави 47, 48, 50, 51 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. За загальним правилом, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання, серед яких припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому в силу частин 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Зважаючи на зазначення у розписці від 19 січня 2018 року, боржник [PERSON] зобов`язався повернути визначену грошову суму не пізніше 01 березня 2018 року. Однак до теперішнього часу зобов`язання не виконав. Згідно з частиною 1 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заявляючи вимоги про стягнення з боржника загальної грошової суми, позивач визначив основну суму боргу в розмірі 3200000,00 гривень та суму 3% річних за весь період прострочення (153 дні) в розмірі 40241,00 гривень. У суду немає підстав не погодитись із вірністю та обґрунтованістю даних розрахунків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). Під час розгляду справи суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів неотримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] , та / або неукладеності чи недійсності відповідного правочину. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30) Ураховуючи викладене та з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову [PERSON] суд покладає судові витрати на [PERSON] та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 8885,00 гривень. При цьому суд не вбачає можливим задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу, що визначена стороною у розмірі 10000,00 гривень, оскільки суду не надано належних доказів понесення цих витрат та не представлено розрахунків відповідної суми, що унеможливлює перевірку її обґрунтованості згідно з вимогами статті 137 ЦПК України.

Outcome: approved