Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку в якій просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку площею 4, 71 га., що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Котелевської селищної ради Полтавської області й до дня смерті належала на праві приватної власності [PERSON], який помер 20.12.1998 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті її чоловіка - [PERSON] вона є спадкоємцем за законом спадкового майна - земельної ділянки площею 4,71 га., яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (сільськогосподарського використання) і знаходиться на території Котелевської селищної ради Котелевського району Полтавської області, що належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії II- ПЛ № 019329, виданого 14 січня 2000 року на підставі рішення Котелевської селищної ради народних депутатів від 26 березня 1999 року № 62 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності за № 1067. Згідно ст. 529 ЦК УРСР єдиною спадкоємицею за законом є [PERSON] Для оформлення своїх спадкових прав вона звернулася до приватного нотаріуса Котелевського районного нотаріального округу [PERSON], із заявою про прийняття спадщини за законом, але приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на вище зазначену земельну ділянку, у звязку з тим, що не наданий витяг з Державного земельного кадастру. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивачка подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач Котелевська селищна рада Полтавської області подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача\~ - Відділу Держгеокадастру у Котелевському районі Полтавської області у судове засідання не зявився, до канцелярії суду надали заяву з проханням\~ розглянути справу без участі представника відділу Держгеокадастру, у прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача\~ [PERSON] нотаріус Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] у судове засідання не зявився, до канцелярії суду надали заяву з проханням\~ розглянути справу без участі. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною [PERSON] України. Постановою Верховної [PERSON] Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю вбачається, що земельна ділянка загальною площею 4, 71 га. була надана [PERSON] з цільовим призначенням для сільськогосподарського використання, тоді як на сьогодні це суперечить ст. 22 ЗК України. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства, тоді як з прийняттям Земельного кодексу України від 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved