Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

У лютому 2017 року до суду надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») до [PERSON] про визнання полісу таким, що не був укладений та є недійсним. Заявою від 24.07.2017 р. прохальна частина позову була уточнена представником позивача Дзьобко В.О. (а.с. 94). За змістом даної заяви позивач просить визнати поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АС/7298048 від 28.05.2015 р. таким, що не був укладений. В обґрунтування позову ПрАТ «УПСК» зазначило, що 10.01.2017 р. до ПрАТ «УПСК» надійшов цивільний позов [PERSON], заявлений в межах судової справи № 334/2655/16-к. На обґрунтування того, що ПрАТ «УПСК» є належним відповідачем у справі, [PERSON] надав до суду копію Полісу № АС/7298048 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зі змісту зазначеного Полісу № АС/7298048 ПрАТ «УПСК» дізналось, що він начебто був укладений 28.05.2015 р. між ПрАТ «УПСК» та [PERSON]. В результаті проведеного розслідування позивачем було встановлено, що за даними як внутрішніх баз обліку ПрАТ «УПСК», так і бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, бланк Полісу №АС/7298048 вважається втраченим. Більш того, Поліс №АС/7298048 не містить підпису з боку страховика, що свідчить про те, що договір не укладався. У витягу з централізованої бази даних МТСБУ зазначено, що Поліс №АС/7298048 станом на дату ДТП має статус «Визначений страховиком як втрачений бланк». Відповідно до п. 3.5 «Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», затвердженого протоколом Президії МТСБУ від 07.07.2010 р. № 238/2010, у разі втрати бланку полісу страховик повинен, зокрема, прийняти рішення щодо способу оприлюднення інформації про втрачені бланки та внести до ЦБД МТСБУ відомості про кожний втрачений бланк полісу. На виконання вищезазначених вимог, ПрАТ «УПСК» було оприлюднено інформацію про втрату бланку полісу у газеті «Запорізька правда» № 49-50 від 30.04.2014 р. та внесено відповідні відомості до ЦБД МТСБУ. З огляду на це, ПрАТ «УПСК» з метою попередження зловживань з боку інших осіб, виконало всі необхідні дії для оприлюднення інформації про втрачені бланки. Крім того, Поліс № АС/7298048, що був отриманий ПрАТ «УПСК», підписаний з боку [PERSON], але не містить підпису уповноваженої особи з боку ПрАТ «УПСК». Це свідчить про те, що при укладенні Полісу № АС/7298048 не було додержано його письмової форми. В судове засідання з'явився представник позивач Дзьобко В.О., який позов підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Також зазначив, що Поліс № АС/7298048 передавався до м. Бердянськ разом іншими полісами, на яких були печатки ПрАТ «УПСК», за допомогою маршрутного таксі. Підписи мав поставити у полісах уповноважений агент у м. Бердянськ. Однак він не встиг забрати поліси у водія маршрутного таксі і в подальшому водій, через якого їх передавали, зазначив, що не знає де поділись поліси. В судове засідання з'явився 24.07.2017 р. відповідач [PERSON] В подальшому участі у розгляді справи не брав, подав заяву від 24.07.2017 про розгляд справи за його відсутності згідно чинного законодавства. В судове засідання з'явився [PERSON] - третя особа без самостійних вимог на предмет спору та його представник [PERSON], які заперечували проти задоволення позову. Свою незгоду мотивували тим, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачено законодавством. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи [PERSON] - третя особа без самостійних вимог на предмет спору, до суду не з'явився. В судове засідання з'явився представник [PERSON] - [PERSON], який заперечував проти задоволення позову. Свою незгоду мотивував тим, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник третьої особи Моторного (транспортного) страхового бюро до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Матеріали справи містять копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АС/7298048 від 28.05.2015 р., який видано ПрАТ «УПСК» на ім'я [PERSON] на строк з 28.05.2015 р. до 27.05.2016 р. Даний поліс містить запис про прийняття страхового платежу у сумі 1046,52 грн. Він підписаний страхувальником, але не містить підпису уповноваженої особи страховика (а.с. 4). Ця копія полісу надана позивачем разом з позовом. Водночас, матеріали справи містять копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АС/7298048 від 28.05.2015 р., який видано ПрАТ «УПСК» на ім'я [PERSON] на строк з 28.05.2015 р. до 27.05.2016 р. Він містить запис про прийняття страхового платежу у сумі 1046,52 грн. Даний поліс містить підписи як у графі «страхувальник», так і у графі «страховик» (а.с. 115). Встановити приналежність даного підпису певній особі у судовому засіданні не представилось можливим з огляду на ненадання учасниками судового провадження відомостей з цього приводу. Оригінал Полісу № АС/7298048 від 28.05.2015 р. для огляду у судовому засіданні учасниками судового провадження не був наданий з посиланням на відсутність у них його оригіналу. Згідно відомостей з бази даних МСТБУ бланк полісу серії АС № 7298048 станом на 03.02.2017 р. значиться як втрачений. При цьому ПрАТ «УПСК» у газеті «Запорізька правда» № 49-50 (23430-23431) за 30.04.2014 р., тобто до видання полісу [PERSON], опубліковано оголошення, за змістом якого слід вважати недійсними втрачені бланки судової звітності обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та стікери, які належать ЗОУ ПрАТ «УПСК», а саме: з номера АС/7298011 по номер АС/7298110; з номера АС/7271270 по номер АС/7271369. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування, і такий договір набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Підстав для відступлення від даної правової позиції наразі немає. Приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 ЦК України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення. Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абзац 2 частини 2 статті 16 ЦК України). До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст. ст. 205-210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно зі ст.ст. 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. Оскільки у позові не заявлено вимог про визнання правочину недійсним чи інших матеріально-правових вимог, передбачених ст. 16 ЦК України, а заявлена лише вимога щодо визнання полісу таким, що не був укладений, яка не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, у задоволенні позову ПрАТ «УПСК» слід відмовити на цій підставі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed