Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що вони з відповідачем 24 грудня 2004 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Розлад сімейного життя стався через відсутність порозуміння між ними, розбіжність характерів та різні погляди на сімейне життя та обовязки. Шлюбні відносини припинені з серпня 2017 року, будь-якого спору щодо поділу майна та місце мешкання дитини немає. Вважає, що їх шлюб розпався остаточно та немає сенсу для його подальшого існування. Просить суд розірвати шлюб. Позивач [PERSON] до зали судового засідання не прибула, від неї в матеріалах справи мається заява про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує, на розірванні шлюбу наполягає. Відповідач [PERSON]А до суду також не з'явився, від нього надійшла заява з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає повністю, проти розірвання шлюбу не заперечує. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно статті 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Судом встановлено, що 24 грудня 2004 року між [PERSON], та [PERSON], укладено шлюб, який зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 339. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині змінено на [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про народження серія І-НО № 027562, виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 20 червня 2005 року, [PERSON] народився 15.06.2005 року, актовий запис № 464, в графі «батьки» зазначені: батько [PERSON], та мати [PERSON]. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки сторони обоюдно прийшли до даного рішення та подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному конкретному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України, після розірвання шлюбу, прізвище чоловіку та дружині залишити без змін.

Outcome: approved