Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є дочкою позивача. Відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою, однак з 2017 року за місцем реєстрації не мешкає, не здійснює оплату комунальних послуг, не приймає участі в утриманні житла. У добровільному порядку відповідач не знімається з належного позивачу на праві приватної власності будинку, внаслідок чого позивач позбавлений можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі вищенаведеного, позивач вимушений звернутися до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач відзиву на позовну заяву не надала, у судове засідання не з`явилась, про причину неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 14.03.1996 року (а.с.8-9) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2019 року (а.с.12). Відповідач [PERSON] є дочкою позивача та згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №6092, яка видана 01.11.2021 року виконавчим комітетом Новоайдарської селищної ради, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за вищевказаною адресою також підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в її паспорті, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.15-18). Разом з\~тим,\~з акту,\~складеного депутатом\~Новоайдарської селищної\~ради Зеленським\~Б.М.\~в присутності\~громадян [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~встановлено,\~що [PERSON] ,\~1989\~року народження,\~не мешкає\~з 2017\~року за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до п. 1 ст.\~8\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41\~Конституції\~України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.\~317\~ЦК\~України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст.\~321\~ЦК\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~\~\~ Відповідач вселилась у спірний житловий будинок в якості члена сім`ї власника житлового приміщення і набула право користуванням цим житловим будинком. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідач без поважних причин не користується житлом за місцем реєстрації з 2017 року, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9, п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» як інвалід ІІ групи та особа, віднесана до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України,

Outcome: approved