Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16 грудня 2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою [PERSON] прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Станом на 31 грудня 2017 року загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 120413,29 грн. На час звернення до суду відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 120413,29 грн. та судові витрати у розмірі 1806,20 грн. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, про розгляд справи повідомлявся належним чином. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 16 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір (а.с.10). За договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 відсотків, які нараховуються на залишок заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16 грудня 2010 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати згідно умов (а.с.8-34). [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого позивачем відповідно до умов кредитного договору станом на 31 грудня 2017 року нарахована заборгованість на загальну суму 120413,29 грн., яка включає: - 2824,74 грн. тіло кредиту; - 106061,74 грн. відсотки за користування кредитом; - 5316,65 грн. пеня за прострочене зобовязання; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. \~ штраф (фіксована складова); - 5710,16 грн. штраф (процентна складова), що підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.8-9). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки\~ відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Таким чином, судом встановлено, і не заперечується відповідачем, що за договором б/н від 16 грудня 2010 року мається прострочення виконання грошового зобовязання за тілом кредиту в розмірі 2824,74 грн., а отже, повинні бути нараховані відсотки за користування кредитом та неустойка. Разом з тим, суд вважає недоведеною суму заборгованості по процентам за користування кредитом. Так, згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з 01.01.2013 року всі карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» переведені на тарифний план «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Базова % ставка по тарифу «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» в місяць (нараховується на залишок заборгованості) становить 2,5%, за тратами здійсненими з 01.03.2014 року 2,9%, за тратами здійсненими з 01.04.2015 року 3,6%. Отже, станом на день укладення договору діяла ставка 3,0% на залишок заборгованості, з 01.03.2014 року 2,5%, з 01.09.2014 року 2,9%. Однак, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами у розмірі 106061,74 грн., які нараховані в період з 03 листопада 2011 року по 31 грудня 2017 року. При цому такі проценти обраховані в період з 03 листопада 2011 року по 31 грудня 2012 року за ставкою на рівні 3,0% в місяць або 36,0% в рік; в період з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року за ставкою 2,5% в місяць або 30,0% річних; з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,80%, з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2017 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,20% річних. Отже, банк змінював в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 січня 2013 року. Жодних доказів згоди відповідача чи його повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано. Суд вважає, що збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року. Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована: - за ставкою 3,0% в місяць або 36,0 % в рік з 16.12.2010 року, - за ставкою 2,5% в місяць або 30,0% в рік з 01.01.2013 року, - за ставою 2,9% в місяць або 34,80% в рік з 01.09.2014 року і до 31.03.2015 року (як це передбачено витягом з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»). Позивачем не доведено, що розрахунок процентів за користування кредитом за ставкою 3,6% проведено ним законно, тобто за згодою відповідача на зміну умов договору. Згідно наданого розрахунку суми заборгованості позивач нараховує заборгованість за процентами за ставкою 3,0, 2,5, 2,9, починаючи з 03 листопада 2011 року і до 31 березня 2015 року включно, і яка накопичувальним підсумком станом на 31 березня 2015 року складає 5635,06 грн. Далі проценти обраховуються за ставкою 43,20%. Отже, суд вважає доведеною та такою, що підлягає стягненню з відповідача, суму заборгованості за процентами в розмірі 5635,06 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 5710,16 грн. (процентна складова), суд також відмовляє в їх задоволенні, виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктами 1.1.5.21, 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час згідно з п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням, передбаченим кредитним договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15. Виходячи з наведеного, суд вважає, що банком в порушення ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України на відповідача покладено подвійну цивільну правову відповідальність за порушення одного й того самого кредитного зобовязання, оскільки з кредитного договору вбачається, що штраф і пеня це відповідальність за один і той же вид правопорушення. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 2824,74 грн. заборгованості за кредитом, 5316,65 грн. заборгованості за пенею і комісією та 5635,06 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом підтверджені належними доказами і підлягають задоволенню. Суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 100426,68 гривень, оскільки сума заборгованості не відповідає ставці 3,0%, 2,5%, 2,9% в місяць та умовам укладеного договору, а також відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 5710,16 грн. (процентна складова). Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 1806,20 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 13776,45 грн. *100%: 120413,29 грн. ціни позову), тобто 11,44% від суми сплаченого судового збору, що складає 206,63 грн. (11,44% * 1806,20 грн.:100%). На підставі статей 11, 258, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: partial