Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом про стягнення шкоди, заподіяної злочином до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року з [PERSON] на його користь стягнуто грошові кошти: аванс в сумі 10000 грн, судові витрати по сплаті держмита в розмірі 100 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи у розмірі 15 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. Рішення набуло чинності 12.08.2009р. Тривалий час [PERSON] без поважних причин, достовірно знаючи про наявність судового рішення, маючи реальну можливість виконувати судове рішення, умисно ухиляється від його виконання. Вироком Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України. Його, [PERSON], біло визнано потерпілим та цивільним позивачем по даній кримінальній справі, але при розгляді кримінальної справи його цивільний позов було залишено без розгляду. Вважає, що неправомірними діями відповідача - вмисним невиконанням рішення суду, йому заподіяна моральна шкода у розмірі 8500 грн., оскільки компенсація моральної шкоди направлена на усунення чи згладжування хвилювань, викликаних протиправними діями заподіювача шкоди, він бажав би отримати компенсацію в указаному розмірі і тим самим підтвердити людську гідність та поновити моральне благополуччя. Вважає, що саме така сума може компенсувати його моральні страждання та душевні переживання, тяжкість вимушених змін в його життя, час та зусилля витрачене на захист його законних прав. Просить суд стягнути з [PERSON] на його, [PERSON], користь в рахунок відшкодування моральної шкоди гроші у сумі 8500 грн. та усі витрати по судочинству покласти на відповідача. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05.03.2014р. провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, заподіяної злочином, закрити. На дану ухвалу позивачем було подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01.04.10014р. була скасована і справу повернуто до Слов'янського міськрайонного суду для продовження розгляду позовної заяви [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, з тих підстав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що [PERSON] у своїх позовах просив дослідити різні періоди умисного невиконання відповідачем рішення суду від 21 квітня 2009 року та у зв»язку з цим спричинення йому моральної шкоди: у позовній заяві від 18 травня 2012 року та у рішенні суду від 12 жовтня 2012 року за цим позовом був досліджений період з дня постановлення вироку суду стосовно [PERSON] 18 травня 2012 року по день ухвалення цього рішення 12 жовтня 2012 року, а у даній позовній заяві йдеться про період з дня ухвалення рішення суду про стягнення на користь [PERSON] певних коштів 21 квітня 2009 року по день постановлення вироку суду 18 травня 2012 року. До судового засідання [PERSON] не з»явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак 29.09.2014 р. надав заява, в якій просив суд розглянути його позовні вимоги без його участі (а.с.97). У суді представник позивача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі Довіреності ВТВ №239652 від 05.12.2012р., підтримала заявлені позовні вимоги [PERSON], на обґрунтування яких послалася на обставини, які викладені у позовній заяві, та зазначила, що у відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка спричинена внаслідок порушення її прав. Так, неправомірними діями відповідача - умисним невиконанням рішення суду, [PERSON] спричинено моральну шкоду у розмірі 8500 грн. Протиправна бездіяльність відповідача, у вигляді ухилення від виконання рішення суду, потягло за собою сильні страждання і душевні переживання [PERSON], що негативно впливає на його стан здоров»я: з»явилося безсоння, стан депресії. [PERSON] відчуває психоемоційне напруження, відчуття образи, несправедливості. Оскільки рішення суду про відшкодування йому грошових коштів до теперішнього часу не виконане відповідачем у повному обсязі, то актуальність психотравмуючої ситуації зберігається. Саме з вини відповідача порушено звичний уклад життя [PERSON], так як позивач змушений неодноразово звертатися до юридичної консультації, ВДВС, у Слов»янську міжрайонну прокуратуру, в суд. Змоги вирішення даної проблеми потягнули за собою значні витрати сил та часу позивача, які могли бути витрачені на інші більше благодійні цілі. Також [PERSON] не може розпоряджатися стягнутими за рішенням суду коштами і спрямовувати їх на свої особисті потреби. Для того, щоб компенсувати грошові втрати, позивач був змушений брати додаткову роботу, відповідно, менше часу приділяти своїй сім»ї, малій дитині, своєму відпочинку, що також негативно відобразилося на здоров»ї позивача і атмосфері в його сім»ї. Навмисно і упорне ухилення відповідача від виконання рішення про відшкодування йому грошових коштів принижує людську гідність позивача. Оскільки компенсація моральної шкоди спрямована на відшкодування або згладжування хвилювань, які викликані протиправними діями заподіювача шкоди, то позивач хотів би отримати цю компенсацію в указаному розмірі і тим самим підтвердити свою людську гідність і поновити моральне благополуччя. Вважає, що саме така сума може компенсувати моральні страждання [PERSON] та душевні переживання, тяготи вимушених змін в житті позивача і зусилля, витрачені на захист його законних прав і викличе у нього позитивні емоції, що є основною метою компенсації моральної шкоди. Суму спричиненої моральної шкоди - 8500 грн. обгрунтовують тими обставинами, що мінімальним покаранням, передбаченим ст. 382 КК України є штраф у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. Штраф - це покарання у вигляді грошового стягнення на користь держави, яке призначається за вчинений кримінальний злочин. При цьому компенсація моральної шкоди включає в себе додатково інші обставини і не може бути менше штрафу, який визначений державою за провину правопорушника. Вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є законними та обгрунтованими, а заявлена ним сума компенсації моральної шкоди - 8500 грн., розумною, з точки зору можливості її відшкодування, і справедливою. Добровільно відповідач відмовляється відшкодувати заподіяну позивачеві моральну шкоду. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги [PERSON], пояснивши, що ніякої моральної шкоди він позивачеві не завдавав, а за те, що ним не виконувалось рішення суду, його за вироком суду було визнано винним та призначено покарання. Просив суд залишити позов [PERSON] без задоволення. Представник відповідача - адвокат [PERSON], не визнав вимоги [PERSON] і у суді пояснив, що як було зазначено в ухвалі Апеляційного суду Донецької області від 01.04.2014р., що була прийнята по даній цивільній справі за наслідками розгляду апеляційної скарги позивача на рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 05.03.2014 року, позивач у своєму позові на обгрунтування спричинення йому моральної шкоди тривалим невиконанням [PERSON] рішення суду від 21.04.2009 року про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, просить суд дослідити період з 21.04.2009р. по 18 травня 2012 року, тобто по день постановлення вироку суду. Як було встановлено прийнятим відносно [PERSON] обвинувальним вироком Слов»янського міськрайонного суду від 18 травня 2012 року за ч.1 ст. 382 КК України, який ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 24.07.2012 р. залишено без змін, суд першої інстанції встановив, що невиконання ним рішення суду від 21.04.2009р., не спричинило потерпілому [PERSON] моральної шкоди, та будь-яких переконливих доказів на спричинення моральної шкоди потерпілим суду не надано. Тобто, обвинувальним вироком Слов»янського міськрайонного суду від 18.05.2012р. відносно [PERSON] за ч.1 ст. 382 КК України, що набув законної чинності, вже було досліджено період з 21.04.2009р. по 18.05.2012р., коли відповідачем не виконувалось рішення суду від 21.04.2009р. про стягнення на користь [PERSON] грошових коштів, на предмет спричинення [PERSON] за цей час моральної шкоди. Виходячи з положень ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили є обов»язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, він вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а цивільно-правові відносини, що виникли між [PERSON] та [PERSON], після звернення до примусового виконання рішення суду від 21.04.2009 року про стягнення з відповідача грошових коштів, регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження», яким відповідальність боржника у вигляді відшкодування моральної шкоди, за тривале невиконання рішення суду - не передбачена. Враховуючи вище викладене, просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, у зв»язку із безпідставністю, вирішити питання про понесені сторонами судові витрати та стягнути із позивача понесені [PERSON] судові витрати у розмірі 1000 грн., у зв»язку із наданням відповідачу правової допомоги та представництва його інтересів у суді. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представник [PERSON], дослідивши додані сторонами документи, всебічно і повно з»ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об»єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. На підставі рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аванс в сумі 10000 грн., судові витрати по сплаті держмита - 100 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи - 15 грн. та витрати на правову допомогу - 1000 грн. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2009 року апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] на рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року залишені без задоволення, а рішення Слов»янського міськрайонного суду від 21 квітня 2009 року залишено без змін. Відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Згідно зі ст. 319 ЦПК України, рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Таким чином, ухвала Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2009 року набула чинності 12 серпня 2009 року, а тому і рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року також набуло чинності з 12 серпня 2009 року. Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування,підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Починаючи з дня набуття рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року чинності, тобто з 12 серпня 2009 року, [PERSON] почав ухилятись від виконання рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року і стягувач, а по даній справі позивач, [PERSON], 23.09.2010р. звернувся до ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції про примусове стягнення присуджених вище вказаним рішення суду сум. 23.09.2010р. державним виконавцем ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа №2-1092 від 11.09.2009р., постановлено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання даного рішення суду та надано [PERSON] семиденний строк - до 30.09.2010 року у добровільному порядку виконати рішення суду. До вказаного строку [PERSON] припис державного виконавця ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції не виконав. Отже, починаючи з 12 серпня 2009р. - з дня набуття рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року чинності, [PERSON] почав ухилятись від виконання рішення суду, що змусило позивача [PERSON] звернутись до суду для отримання виконавчого листа №2-1092 та 23.09.2010р. подати його до ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції до примусового виконання. Однак, [PERSON], в наданий йому державним виконавцем ВДВС строк для добровільного виконання вище вказаного рішення суду, його не виконав, а лише 26.04.2011 року переслав позивачеві 100 грн. в рахунок виплати за виконавчим листом №2-1092 від 11.09.2009р., незважаючи на те, що він був працевлаштований та мав щомісячний прибуток у вигляді заробітної плати. На підставі подання державного виконавця ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції Молжанінової Р.М., заяв [PERSON] та ще одного стягувача - [PERSON], відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ст. 382 ч.1 КК України - за умисне невиконання вироку, рушення, уцхвали суду, які набули законної сили. Вироком Слов»янського міськрайонного суду від 18 травня 2012 року [PERSON] було визнано винним за ч.1 ст. 382 КК України та піддано покаранню у вигляді позбавлення волі строком на два роки, зі застосуванням ст.ст. 75,76 КК України - з іспитовим строком на два роки. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24 липня 2012 року вирок Слов»янського міськрайонного суду від 18 травня 2012 року залишено без змін і він набув чинності. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вина відповідача у завданні [PERSON] моральної шкоди встановлена вирок Слов»янського міськрайонного суду від 18 травня 2012 року. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями внесеними постановою Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, спричинена фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що її спричинила за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України в п.2 Постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода завдана особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв»язок та є вина зазначеної особи… Таким чином, з урахуванням вище наведених положень ЦК України, виходячи із доведеності завданої позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв»язку між діями [PERSON] та завданою позивачу моральною шкодою, суд приходить до висновку щодо задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів на відшкодування моральної шкоди. Завдану моральну шкоду позивач мотивує тим, що з 21.04.2009 року - з дня постановлення рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року, коли були порушені його цивільні права, та по день постановлення вирок Слов»янського міськрайонного суду від 18 травня 2012 року, він не має можливості реалізовувати свої щоденні потреби, так як позбавлений можливості отримати грошові кошти від [PERSON] та використовувати їх по призначенню, змушений звертатися у різні інстанції за захистом своїх законних прав, витрачав свій особистий час на складання різних заяв, в результаті чого був позбавлений повноцінного спілкування з своєю сім'єю, у зв»язку з чим він відчуває моральні страждання. Однак суд не може взяти до уваги вказаний позивачем вище викладений період, оскільки: - по-перше, рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року набуло чинності 12 серпня 2009р.; - по-друге, [PERSON] не надав суду доказів, які свідчать про те, що після набуття вище вказаного рішення він звертався до відповідача і лише 23.09.2010р. подав до ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції виконавчий лист №2-1092 від 11.09.2009р., до примусового виконання; - в- третіх, позивач не надав суду інших доказів, які б вказували на його погіршення стану здоров»я у зв»язку з моральними стражданнями, пов»язанними з невиконанням [PERSON] рішення суду від 21 квітня 2009 року. Виходячи із принципу справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, положень ст. 23 ЦК України, з врахуванням доказів по справі, доведених позивачем моральних страждань, з урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума в розмірі 8500 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, повинна бути зменшена до 5000 грн. Згідно з вимогами ччастин 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial