Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Управління СБУ в Одеській області звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та неповнолітнього [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування ПРА ОМР та просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування службовим житловим приміщенням - двокімнатною квартирою [ADDRESS], виселити відповідачів з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, та встановити порядок виконання рішення суду з вказівкою на те, що дане рішення є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення житлово-побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 15 травня 2009 року [PERSON], як співробітнику Управління СБ України в Одеській області, який знаходився на квартирному обліку в Управлінні у загальному списку, зі складом сім'ї в кількості трьох осіб була надана службова двокімнатна квартира [ADDRESS] житловою пл. 28, 2 кв. м., загальною пл. 46, 1 кв. м. Наказом Голови Служби безпеки України від 27 вересня 2010 року № 189-ОС [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України у Львівській області. У зв'язку із цим, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування вказаною квартирою та підлягають виселенню. В подальшому, у зв'язку зі смертю відповідача [PERSON] [INFO], позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому аналогічні вимоги пред'являє лише до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та неповнолітнього [PERSON] Представник Управління СБУ в Одеській області у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог Управління та вказали, що відповідач [PERSON] належав до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службових приміщень без надання іншого житлового приміщення згідно ст. 125 ЖК УРСР, оскільки мав вислугу в системі СБУ більше десяти років. Крім того, [PERSON] та її сина [PERSON] не можна виселяти як членів сім'ї померлого співробітника, якому було надано службове житлове приміщення. Також відповідачка у судовому засіданні пояснила, що вони на даний час проживають в [ADDRESS], і в них немає жодного іншого житла. Тому вимоги Управління СБУ в Одеській області про їх виселення з службового житлового приміщення є безпідставними. Представник органу опіки та піклування ПРА ОМР у судове засідання не з'явився, про час т а місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріли цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги Управління СБУ в Одеській області підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення житлово-побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 15 травня 2009 року (а. с. 8) [PERSON], як співробітнику Управління СБ України в Одеській області, який знаходився на квартирному обліку в Управлінні у загальному списку, зі складом сім'ї в кількості трьох осіб (він, дружина - [PERSON], неповнолітній син - [PERSON], [INFO]) була надана службова двокімнатна квартира [ADDRESS] житловою пл. 28, 2 кв. м., загальною пл. 46, 1 кв. м. Згідно п. 36 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37, право на отримання службового житла мають співробітники-військовослужбовці СБУ до одержання ними постійного житлового приміщення. Пунктом 14 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04 лютого 1988 року, визначено, що службове жиле приміщення надається працівникові та всім членам сім'ї, які проживають разом з ним. У відповідності з вищевказаними нормами, наказом начальника Управління СБ України в Одеській області № 120 від 27 квітня 2009 року було вирішено надати службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] полковнику [PERSON] зі складом сім'ї в кількості трьох осіб (а. с. 6). 03 червня 2009 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради [PERSON] було видано ордер № 1792 серії ПР із сім'єю з 3-х осіб на право заняття службового приміщення жилою площею 28, 2 кв. м., що складається з 2-х кімнат в вищевказаній квартирі (а. с. 7). 20 січня 2010 року між [PERSON] та Управління СБУ в Одеській області був укладений договір №9 найма службової квартири, а також надана згода (зобов'язання), за якою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зобов'язались звільнити службову житлову квартиру, у випадках одержання або придбання житла для постійного проживання, переміщення по службі, переїзду в іншу місцевість чи звільнення з військової служби (а. с. 16). Відповідачі на постійне проживання до м. Одеси не переїхали, а залишились проживати в м. Львові. Періодично провідували чоловіка [PERSON] та батька [PERSON] В подальшому, наказом Голови Служби безпеки України від 27 вересня 2010 року № 189-ОС (а. с. 20), [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України у Львівській області. 18 червня 2010 року [PERSON] звернувся до начальника Управління СБУ в Одеській області з проханням щодо виведення квартири [ADDRESS] із числа службових (а. с. 21). Проте, дана заява була залишена без розгляду. В подальшому, рішенням ЖПК Управління від 03 грудня 2010 року [PERSON] зі складом сім'ї три особи виключено з квартирного обліку УСБУ в Одеській області у зв'язку із його переведенням для подальшого проходження служби в УСБУ в Львівській області (а. с. 22). Однак, як встановлено у судовому засіданні, та згідно довідки-виписки з домової книги про склад сім'ї від 11 липня 2013 року, наданої позивачем до суду, відповідачі не знялись з реєстраційного обліку та залишились зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] (а. с. 57). Відповідно до п. 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04 лютого 1988 року робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення, виселення проводиться в судовому порядку. Тому, у судовому засіданні доведено, що оскільки наказом Голови Служби безпеки України від 27 вересня 2010 року № 189-ОС [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України в Львівській області, то можна вважати, що він припинив трудові відносини з Управлінням СБУ в Одеській області, в оперативному управління якого знаходиться службова квартира [ADDRESS]. Згідно ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Згідно п. 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянам, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитись у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Відповідно до п. 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою КМУ №1081 від 03 серпня 2006 року у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню. За п. 20 цього Положення військовослужбовець та члени його сім'ї зобов'язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання. Таким чином, [PERSON] повинен був після його переміщення для подальшого проходження служби до Львівській області разом з [PERSON] та [PERSON] залишити службове приміщення квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні доведено, що [PERSON] з часу переведення його для проходження служби в Управління Служби безпеки України в Львівській області проживав у м. Львові, і лише інколи приїжджав до Одеси. Окрім того, [PERSON] на праві власності належала 1/3 квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 10 червня 1998 року №Г-16832 (а. с. 18). Згідно довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 червня 2013 року [PERSON] належить на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] (а. с. 19), яку їй було передано згідно договору дарування від 21 травня 2010 року [PERSON], що спростовує доводи відповідачки про відсутність на праві власності іншого майна, крім службового житлового приміщення в м. Одесі. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК УРСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Згідно ст. 107 ЖК УРСР У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. За ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Допитані у судовому засіданні свідки зі сторони відповідачки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що відповідачка проживає в [ADDRESS], починаючи з 2009 року. Син відповідачки - [PERSON] навчається у м. Львові, однак інколи приїжджає в Одесу. Також підтвердили, що саме ними був підписаний акт від 19 грудня 2013 року (а. с. 103) про те, що родина [PERSON] у складі трьох осіб постійно проживала за місцем своєї реєстрації у вищевказаній квартирі з червня місяця 2009 року: [PERSON] проживав у вказаній квартирі до дня свої смерті, тобто до [INFO], а [PERSON] та [PERSON] проживають у квартирі по сьогоднішній день. Однак, вищевказані показання свідків спростовуються актом обстеження житлових умов за адресою службової квартири від 21 січня 2014 року, складеним членами ЖПК Управління, з якого вбачається, що за вказаною адресою ніхто не проживає, а службова квартира за призначенням не використовується (а. с. 99), а також тим, що [PERSON] приступив до виконання своїх обов'язків у м. Львові, де і мешкав з родиною. Тому суд не бере вищевказані показання свідків за основу при винесенні рішення. Окрім того, доказами того, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному службовому житловому приміщенні є довідка Львівської академічної гімназії при Національному університеті «Львівська політехніка» №1175 від 05 грудня 2013 року (а. с. 100), яка свідчить про те, що відповідачі постійно проживають у м. Львові. З довідки ПП «Респект», наданої відповідачкою до суду, вбачається, що [PERSON] працює в ПП «Респект» з 01 листопада 2013 року на посаді лікаря-ортодонта (а. с. 117). Однак, відповідно до листа ГУ Міндоходів в Одеській області №835/9/15-32-18-05-13 від 14 лютого 2014 року [PERSON] не перебуває на обліку в органах Міндоходів Одеської області як фізична особа-підприємець, не є керівником, головним бухгалтером, засновником будь-яких юридичних осіб Одеської області. Згідно інформації з бази даних про доходи фізичних осіб по Одеській області ПП «Респект» інформації щодо виплати доходів [PERSON] не надавало (а. с. 174). Також згідно відомостей з центральної бази даних №24672 від 13 лютого 2014 року відповідачка проживає в [ADDRESS] та в період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2013 року отримувала доходи у вигляді заробітної плати з ПП «Ортодент» (а. с. 175), що спростовує її доводи про те, що вона з 27 вересня 2010 року постійно мешкала за адресою спірної квартири. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації в службовій квартирі. Тому, суд вважає вимоги позивача щодо визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням - двокімнатною квартирою [ADDRESS] а також зняття їх з реєстрації обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Слід зазначити, що висновки суду не порушують права дитини [PERSON], у зв'язку з тим, що він має постійне місце проживання в [ADDRESS], яка на праві приватної власності належить [PERSON] (а. с. 19), а також навчався у Львівській академічній гімназії при Національному університеті «Львівська політехніка». Окрім того, факт того, що [PERSON] проживає на навчається у м. Львові також не заперечувався [PERSON] у судовому засіданні. Однак, оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають у вищевказаній службовій квартирі [ADDRESS], то вимоги позивача щодо їх виселення з вказаної квартири є недоречними та необґрунтованими, і в цій частині позовних вимог суд вважає за можливе відмовити. Крім того, у судовому засіданні доведено, що позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 114, 70 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги Управління СБУ в Одеській області такими, що підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial