Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

У лютому 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області за підсудністю з Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН-ТАЙМ» про стягнення коштів в розмірі 80435,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що на підставі публічного договору з відповідачем позивач уклала з ним договір, за яким відповідач зобов`язався доставити цінні папери вартістю 80000,00 грн. до пункту призначення та передати їх одержувачеві у визначеному відділенні ТОВ «ІН-ТАЙМ». За дані послуги позивач сплатила 435,00 грн. Однак відправлення доставлене не було, цінні папери позивачу не повернуті. У зв`язку із зазначеним позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав шляхом стягнення з відповідача вказаних сум. Ухвалою суду від 15.02.2021 року було відкрите спрощене позовне провадження у цій справі. Судове засідання 16.03.2021 року було відкладене за клопотанням представника позивача. Судове засідання 09.04.2021 року було відкладене у зв`язку із неявкою відповідача. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, заяв з процесуальних питань також не надав, що в сукупності відповідно до ст. 280 ЦПК України є підставою для заочного розгляду справи, про що 14.05.2021 року була постановлена відповідна ухвала. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалося. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі публічного договору з ТОВ «ІН-ТАЙМ», 21.02.2020 року позивач відправила на ім`я одержувача [PERSON] цінні папери оголошеною цінністю відправлення 80000,00 грн., що підтверджується декларацією № 3007500669, відповідно до яких відповідач взяв на себе обов`язок передати вантаж отримувачу. За надані послуги з перевезення позивачем було сплачено 435,00 грн. Доказів виконання вказаного обов`язку передання вантажу відповідач суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Нормами ст. 924 ЦК України передбачено, зокрема, що перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття до перевезення й видачі одержувачеві, у разі порушення зобов`язань, що випливають з договору перевезення, сторони згідно зі ст. 920 ЦК України несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, іншими законами України, транспортними кодексами (статутами). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, саме відповідач несе відповідальність за не виконання договору про надання послуг з організації перевезення відправлення, оформлене вище зазначеною Декларацією, тому вартість втраченого вантажу підлягає стягненню на користь позивача разом із вартістю послуги, яка не була виконана в повному обсязі. Стаття 920 ЦК України встановлює, що у разі порушення зобов`язань, що випливають з договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено ЦК України, іншими законами України, транспортними кодексами (статутами). Відповідно до ч.2 ст.925 ЦК України, позов до перевізника може бути пред`явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для їх задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог позивача, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved