Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу портфелю від 18 березня 2011 року укладеного між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № ML-003/480/2006 від 26.12.2006 року укладеного між АТ «ОТП Банк» та [PERSON], згідно з додатком №1 під номером 649 стосовно [PERSON] обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що 26 грудня 2006 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-003/480/2006 для купівлі нерухомого майна в сумі 147 424,00 долари США. В забезпечення даного кредитного договору 26.12.2006 р. був укладений договір іпотеки № PCL-003/480/2006, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира № [ADDRESS]. 18.03.2011 р. між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно з додатком №1 в порядку та на умовах, визначених Договором, Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (у тому числі за кредитним договором № ML-003/480/2006 від 26.12.2006 року укладеного із [PERSON].), а Покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця Винагороду. Так пунктом 3.3 вказаного договору Покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу; права вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також права вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій. Позивач зазначає, у квітня 2017 року після дзвінків на його номер телефону з Факторингової компанії дізнався, що існує договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р. згідно з додатком № 1 під № 649, переданий кредитний договір № ML-003/480/2006. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором. Згідно п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Статтею 21 цього Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг щодо ринків фінансових послуг-Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦK України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3. 5. 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставі, встановленого законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилаючись на це позивач вважає що укладений 18.03.2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та АТ «ОТП Банк» Договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за Кредитним договором № ML-003/480/2006 від 26.12.2006 року не можна вважати законним, а тому він повинен бути судом недійсним в частині, що стосується прав, свобод та інтересів боржника [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та надано відзив на позов, просила відмовити з підстав порушення строків позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2006 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-003/480/2006 для купівлі нерухомого майна в сумі 147 424,00 долари США. В забезпечення даного кредитного договору 26.12.2006 р. був укладений договір іпотеки № PCL-003/480/2006, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира № [ADDRESS]. 18.03.2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю. (а.с.10-16). У відповідності до ст.3.1 цього Договору купівлі-продажу кредитного портфелю «В порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає(переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку № 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця винагороду. Як вбачається з додатку до цього Договору кредитний договір з позивачем входить до Кредитного портфелю що був проданий. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які втановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу, такими вимогами, зокрема, є: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша интересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд вважає безпідставними заявлені за позовом позовні вимоги визнати Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», недійсним в частині відступлення права Вимоги за Кредитним договором № ML-003/480/2006 від 26.12.2006 року, укладеним між [PERSON] та АТ «ОТП Банк». Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Оскаржуваний договір відповідає вимогам встановленим ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 1077 ЦК України, ч.1 ст. 1079 ЦК України. Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Відповідно до п.п. «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА(Оттава 28.05. 1988 року) про міжнародний факторинг, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У п. 11 ст. 4 цього закону встановлено, що до фінансових послуг відноситься послуги факторинг. Ст. 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено перелік видів діяльності які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься. Дослідженням відповідного до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи з додатком до нього від 03.12.2009 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення видів фінансовихпослуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу. Посилання у позові на недотримання Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки це розпорядження не обмежує, а конкретизує (роз'яснює) фінансову операцію. За приписами п.1 Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором на якому базується таке відступлення. Посилання у позові на недотримання Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки це розпорядження не обмежує, а конкретизує (роз'яснює) фінансову операцію. За приписами п.1 Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг Українивіднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором на якому базується таке відступлення. Суду не надано доказів того, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, якимось чином порушує права та законні інтереси позивача. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed