Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до [PERSON], [PERSON], Попівської сільської ради. У позовній заяві зазначала, що з вересня 2000 року по [INFO] проживала в [ADDRESS] з [PERSON] як чоловік та дружина однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали інші відносини, які будувалися на взаємному розумінні і взаємній повазі, але шлюб у відповідних органах ДРАЦС не реєстрували. За час спільного проживання за рахунок заощаджень ними у вересні 2006 року був куплений автомобіль ЗАЗ-110307, 2005 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], який за їх взаємною згодою був оформлений на ім'я [PERSON], та відкрито депозитний рахунок у банку, на який вони спільно розмістили кошти в сумі 30000 грн. [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті йому на праві приватної власності належав житловий будинок в с.Попівка Миргородського району Полтавської області та земельна ділянка площею 0,2400 га, за цією ж адресою. Позивачка в установлений законом термін звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], крім неї спадщину прийняли також рідні тітка та дядько померлого - відповідачі [PERSON] та [PERSON], які за життя спадкодавця не піклувалися про нього, взагалі не цікавилися його життям, не навідували його та не надавали матеріальної чи фінансової допомоги, в той час як він занедужав та потребував постійного лікування. Вона постійно піклувалася за [PERSON], взяла на себе всі витрати та клопоти по його похованню. З наведених підстав просила встановити факт, що вона в період з вересня 2000 року по день його смерті проживала однією сім'єю в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з померлим [INFO] [PERSON], надати їй як спадкоємцю четвертої черги право на спадкування з спадкоємцями третьої черги після [PERSON], усунути від права на спадкування за законом [PERSON] та [PERSON], визнати за нею право власності в порядку спадкування після [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2400 га, призначеної для будівництва і обслуговування цього будинку, строковий банківський вклад в розмірі 30000 грн., розміщений в ПАТ АТ «Укргазбанк» згідно депозитного договору № 006/02/14/0325 від 07.02.2014р., автомобіль ЗАЗ-110307, 2005 року випуску, реєстраційний № [NUMBER]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 1985 року. Шлюб вони не реєстрували через те що вона набагато старша за [PERSON], але проживали як чоловік і жінка, вели спільне господарство, утримували садибу в с.Попівка. Коли [PERSON] помер, вона за власні кошти здійснила його поховання, при цьому відповідачі їй не допомагали, хоч і були повідомлені про смерть племінника. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат [PERSON] (а.с. 52-56) у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити з тих підстав, що позивачкою не доведено як факту проживання із [PERSON] однією родиною як чоловіка і дружини так і наявність у нього безпорадного стану, через який він потребував стороннього догляду, а також того, що спадкоємці третьої черги залишили [PERSON] у безпорадному стані та не спілкувалися з ним. Навпаки, згідно показань свідків та інших матеріалів справи [PERSON] постійно проживав у с.Попівка Миргородського району, де утримував значне домашнє господарство, яке потребувало постійного догляду, до 05.06.2014 року самостійно керував автомобілем, який був придбаний ним на спільні з його матір'ю кошти, згідно довідки Миргородської ЦРЛ за життя він у безпорадному стані не знаходився, групи інвалідності, каліцтва не мав, постійного стороннього догляду з огляду на його стан здоров'я не потребував. Відповідач Попівська сільська рада свого представника у судове засідання не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.45, 64), направила до суду заяву, в якій просила провести слухання справи за відсутності її представника та повідомила, що [PERSON] до часу смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Про фактичне місце проживання та характер взаємовідносин покійного з [PERSON] не має змоги нічого повідомити по причині відсутності документально підтвердженої інформації (а.с.44). Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Правові підстави для задоволення позову в частині встановлення факту проживання позивачки однією сім'єю з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в період з вересня 2000 року по січень 2004 року відсутні, оскільки в цей період сімейнівідносини регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю України, згідно ст.6 якого визнавався тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, а ст.13 було встановлено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, отже Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР не містив норму, аналогічну за змістом ст. 74 Сімейного Кодексу України (який набрав чинності з 1 січня 2004 року) і наявність сім'ї між особами, які спільно проживали без шлюбу, діючим на той час законодавством категорично заперечувалася. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] в частини вимоги про встановлення факту її проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з вересня 2000 року по 1 січня 2004 року необхідно відмовити за безпідставністю. Щодо періоду з 1 січня 2004 року по [INFO] суд вважає наступне. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, на момент смерті йому на праві власності належали: 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.15, 16), земельна ділянка площею 0,2400 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою (а.с.17), автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний № [NUMBER] (а.с.18), та строковий банківський вклад в ПАТ АБ «Укргазбанк» в сумі 30000 грн. (а.с.19). Позивачка просить встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з метою прийняття спадщини після його смерті. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 4 ст.3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Оскільки позивачка не перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, то вони не мали взаємних прав та обов'язків, отже ця ознака сім'ї у їх відносинах була відсутня. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів спільного проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, зокрема спільного ведення господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання майна, речей домашнього вжитку, утримання житла та його ремонт. Копія довідки голови будинкового комітету від 04.09.2014 року (а.с.12) не містить інформації щодо зазначених обставин, тому суд не вважає її таким доказом. Здійснення позивачкою витрат на поховання [PERSON] (а.с.69) не свідчить про існування сімейних відносин а може бути підставою для пред'явлення вимог до спадкоємців про їх відшкодування згідно ст. 1232 ЦК України, але позивачка таких вимог у даному позові не заявляла. З показань свідків, допитаних у судовому засіданні за клопотанням позивачки, неможливо достовірно встановити, що у період з 01.01.2004 року по [INFO] [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю у розумінні положень ст.3 СК України, зокрема, свідок [PERSON] пояснив, що проживав у будинку по [ADDRESS], 10 з 2004 року і був знайомий з [PERSON] та [PERSON] Він бачив, як останній часто приїздив на автомобілі до позивачки, часто вони кудись їхали разом, і у нього склалося враження, що вони є сім'єю. При цьому, за поясненнями свідка, він не може стверджувати, що [PERSON] постійно або переважно проживав у квартирі позивачки, тому що той більше знаходився в селі. Свідок [PERSON] повідомила переважно відомості, які стосуються періоду до 2007 року, коли вона працювала разом з [PERSON], про наступний період вона повідомила лише загальними фразами про те, що постійно бачила [PERSON] та позивачку разом і остання готувала та прала його речі, але пояснити чому вона вважає що це були речі [PERSON], а не сина позивачки, який після розірвання свого шлюбу деякий час проживав з позивачкою, не змогла. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] більше стосуються обставин захворювання [PERSON] та його поховання, а про його відносини з позивачкою вони повідомили тільки що остання приїздила з ним в с.Попівку, а той їздив до неї в Миргород. При цьому свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] позичав у неї гроші на придбання поросяти, пояснюючи це тим, що йому незручно просити їх у позивачки, що не свідчить про наявність у них спільного бюджету. В той же час, твердження позивачки про спільне проживання однією сім'єю з [PERSON] в [ADDRESS] спростовується повідомленням Попівської сільської ради від 13.03.2015 року (а.с.44), згідно якого [PERSON] до часу смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS], та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами [PERSON] та у судовому засіданні повідомили, що [PERSON] постійно жив у с.Попівка, спочатку з матір'ю, а після її смерті у 2008 році - один, і більше ніж на 1-2 дні з дому не відлучався, за винятком часу, коли він лежав у лікарні в кінці 2013 - на початку 2014 року, на час своєї відсутності доручав ключі та просив доглянути за господарством свідка [PERSON], самостійно вів домашнє господарство, до 2013 року тримав свиней, за два дні до смерті обробляв город, перед цим зробив ремонт у будинку. Позивачку, яку [PERSON] називав подругою, що живе у Миргороді, бачили декілька разів, при цьому свідок [PERSON] повідомила що останні чотири роки до смерті він не привозив позивачку в Попівку. Цей же свідок повідомила, що після смерті матері [PERSON] у неї була розмова з останнім про складання заповіту і той повідомляв їй про намір скласти заповіт на тітку - [PERSON] Також ці свідки повідомили, що депозит у банку з'явився у [PERSON] після того як він продав квартиру в м.Полтаві, яка дісталася йому у спадок від сестри, про що їм відомо від самого [PERSON] За рахунок цих же коштів ним був придбаний автомобіль ЗАЗ 110307, 2005 року випуску, що є вірогідним з огляду на те, що позивачка не надала даних про джерела доходів, за рахунок яких вона, перебуваючи на пенсії з 1994 року та не працюючи з 1996 року зробила заощадження, які за її твердженням були використані спільно з [PERSON] на придбання цього автомобіля. Оцінюючи викладене вище, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] з 1 січня 2004 року по [INFO] не проживали спільно однією сім'єю і у задоволенні вимоги про встановлення даного факту слід відмовити. До того ж, встановлення даного факту з метою отримання права на спадкування не має юридичного значення для позивачки, оскільки вимог про визнання майна, набутого за час спільного проживання з [PERSON], спільною сумісною власністю на підставі ст. 74 СК України вона не заявляє, а відповідно до ст. 1263 ЦК України рідні дядько та тітка спадкодавця мають право на спадкування за законом у третю чергу, тобто відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями попередньої черги відносно тої, до якої належала б позивачка у разі встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем однією сім'єю, і вони прийняли спадщину, що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Другої Миргородської державної нотаріальної контори (а.с.14). Згідно ч.2 ст.1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Підстав для усунення відповідачів [PERSON] та [PERSON] від права на спадкування після [PERSON] передбачених частинами 1-4 ст.1224 ЦК України позивачкою не наведено та під час розгляду справи судом не виявлено. Посилання позивачки в обґрунтування вказаної вимоги на ч.5 ст.1224 ЦК України суд вважає безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми, для задоволення цієї вимоги необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Згідно ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Як свідчать матеріали справи [PERSON], 1956 року народження, помер у віці 58 років, тобто він не належав до осіб похилого віку як за законодавством України так і за класифікацією Всесвітньої організації охорони здоров'я. Належних і допустимих доказів його перебування в безпорадному стані, тобто стані, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування, під час розгляду справи позивачкою не надано. До наданої позивачкою копії довідки голови будинкового комітету від 29.11.2014 року (а.с.13) суд відноситься критично, тому що зазначені в ній відомості про те, що [PERSON] занедужав і перебував у безпорадному стані (практично не пересувався) до самої смерті, не містять інформації про тривалість перебування його у безпорадному стані, суперечать поясненням позивачки про те, що відповідач 05.06.2014 року приїхав у м.Миргород на власному автомобілі, а наступного дня самостійно громадським транспортом поїхав у м.Полтаву в лікарню, та спростовуються показаннями свідків про те, що він до цього дня самостійно обробляв земельну ділянку і вів домашнє господарство у своєму домоволодінні в с.Попівка Миргородського району, а також довідкою Миргородської ЦРЛ від 10.02.2015р. згідно якої [PERSON] знаходився на диспансерному обліку у лікаря-кардіолога поліклінічного відділення для дорослих Миргородської ЦРЛ з 28.12.2013 року але в безпорадному стані не знаходився, групи інвалідності, каліцтва не мав, постійного стороннього догляду з огляду на його стан здоров'я не потребував (а.с.79). На підставі викладеного суд приходить до висновку що [PERSON] не потребував допомоги відповідачів [PERSON] та [PERSON], та що вони не зобов'язані були та не могли її надавати, оскільки самі є особами похилого віку. Враховуючи зазначене вище суд вважає, що підстави для усунення відповідачів [PERSON] і [PERSON] від права на спадкування після [PERSON] відсутні і у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. З урахуванням наведеного не підлягає до задоволення і вимога позивачки про надання їй права на спадкування після померлого [PERSON] із спадкоємцями третьої черги, оскільки згідно ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже підставами для зміни черговості спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених дій, безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення цієї вимоги необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Як встановлено судом, [PERSON] не перебував у безпорадному стані, отже необхідна сукупність обставин для зміни черговості спадкування відсутня. Крім того, судом не встановлено що позивачка належить до числа спадкоємців за законом четвертої черги. В зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання позивачки однією сім'єю з [PERSON], усунення від права на спадкування за законом [PERSON] та [PERSON] та надання позивачці як спадкоємцю четвертої черги права на спадкування з спадкоємцями третьої черги, суд вважає що підстав для задоволення вимог позивачки про визнання за нею права власності в порядку спадкування на майно, яке належало [PERSON], немає, і у задоволенні цих вимог також слід відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають в зв'язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed