Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У лютому 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що йому на праві власності належить 1/2 частини будинку [ADDRESS], що знаходиться на земельній ділянці, площею 598 кв. м, власником іншої частини є [PERSON] За час проживання ним особисто за власний рахунок із 1982 року побудовані: водяна свердловина, бетонні опорні укріплення, оглядова яма для водяної магістралі, асфальтовані тротуарні доріжки, огорожа із плаского шиферу, що встановлений на бетонний фундамент, сходинки з перилами, ворота, тамбур до будинку, бетонні тротуарні будівлі, бетонний фундамент під огорожу. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 3 жовтня 2011 року було встановлено порядок користування спільною неприватизованою земельною ділянкою, частина збудованих ним об'єктів перейшла у користування [PERSON] У зв'язку з цим він запропонував останній відшкодувати вартість будівництва зазначених об'єктів, однак відповідачка відмовилася. Після встановлення порядку користування земельною ділянкою, відповідачці виділено частину неприватизованої земельної ділянки, на якій знаходяться бетонні опори укріплення вартістю 6 025,00 грн., решта збудованих об'єктів, половина вартістю яких становить 23 943,00 грн. знаходиться у спільному користуванні сторін. Просив стягнути з [PERSON] витрати, понесені ним на будівництво спірних об'єктів на загальну суму 29 968,00 грн. та судові витрати. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 26 червня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість витрат, понесених на будівництво об'єктів, у сумі 29 968,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 418,78 грн. витрат по сплаті судового збору, 1 500,00 грн. витрат на правову допомогу, 1 000,00 грн. витрат на проведення судової експертизи. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2013 року зазначене рішення місцевого суду скасовано, у позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового про відмову у позові за недоведеністю та безпідставністю. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Згідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Так, скасовуючи рішення Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2013 року, суд касаційної інстанції зазначив, що при апеляційному розгляді справи до спірних правовідносин безпідставно застосовано ст. 364 ЦК України про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності (т. 2 а.с. 28). Також суд касаційної інстанції підкреслив необхідність з'ясування, коли проведено роботи, вартість яких позивач просив відшкодувати із [PERSON], та чи дійсно ці роботи здійснювалися без участі відповідача. Крім того, на думку суду касаційної інстанції необхідно визначитися, чи не є перелічені роботи діями з утримання майна, що є у спільній часткової власності, чи поширюється на спірні правовідносини норма ст. 360 ЦК України ЦК України, згідно якої співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (т. 2 а.с. 28 на звороті). З урахуванням висновків і міркувань суду касаційної інстанції, апеляційним судом запропоновано позивачеві письмово уточнити, задля якого роду витрат відшкодування він звернувся до суду. На виконання цієї пропозиції позивач письмово уточнив, що він претендує на компенсацію, передбачену ч. 3 ст. 358 ЦК України (т. 2 а.с. 68). Із справи убачається, що із 19.07.90 року сторони є співвласниками у рівних частках житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями. 19.07.90 року відповідні документи про право власності зареєстровані у Полтавському МБТІ (т. 1 а.с. 5, т. 2 а.с. 70). Для з'ясування можливості застосування до спірних правовідносин ст. 360 ЦК України, сторони та свідки допитані на предмет, коли саме, ким саме та за чиї кошти побудовані водяна свердловина, бетонні опорні укріплення, оглядова яма для водяної магістралі, асфальтовані тротуарні доріжки, огорожа із плаского шиферу, що встановлений на бетонний фундамент, сходинки з перилами, ворота, тамбур до будинку, бетонні тротуарні будівлі, бетонний фундамент під огорожу. Допитаний у апеляційному суді [PERSON] пояснив, що водяна свердловина побудована ним у 1986 році, бетонні опорні укріплення - приблизно у 1985-1988 роках, оглядова яма для водяної магістралі - приблизно у 1988-1989 роках, асфальтові тротуарні доріжки - приблизно у 1989-990 роках, труба водовідвідна - приблизно у 1988-1989 роках, огорожа із плаского шиферу із бетонним фундаментом - приблизно у 1980-1991 роках, сходинки з перилами - приблизно у 1988-1989 роках, ворота - приблизно у 1995-1996 роках, тамбур до будинку - приблизно у 1988-1989 роках. Техпаспорт на будинок замовлено позивачем у 2011 році. На підтвердження заявлених вимог ним надані квитанції та накладні на доставку будівельних матеріалів. Так, згідно квитанції від 14.11.87 року позивачем придбано 2000 штук цегли будівельної на невідому суму, які, з його слів, використані на будівництво тамбуру (т. 1 а.с. 11). Відповідно до копії чека від 16.03.85 року позивачем придбано 70 листів ДСП на суму 245 радянських карбованців, які, з його слів, використані на будівництво бетонних опор для опалубки (т. 1 а.с. 11). Як убачається із копії квитанції №1153 від 24.10.88 року, [PERSON] придбано залізобетонні кільця на суму 56,60 радянських карбованців, які, з його слів, використані на будівництво оглядової ями (т. 1 а.с. 11). Щодо інших документів, наданих позивачем, то на підставі квитанції до прибуткового касового ордеру №995 від 5.09.88 року [PERSON] сплачено за бордюрний камінь 124 радянських карбованця. Зазначений камінь, із його слів, використано на асфальтові доріжки (т. 1 а.с. 12 на звороті). Між тим, як убачається із товарно-транспортної накладної, зазначений бордюрний камінь, вартістю 124 радянських карбованця, доставлявся не у домоволодіння [ADDRESS], а до с. Руновщина, Полтавського району, Полтавської області (т. 1 а.с. 12 на звороті). Для яких робіт використано 2 куб. м дошки, придбаної за 140 радянських карбованців по квитанції від 4.04.86 року та відповідної накладної (т. 1 а.с. 12) позивач пояснити не зміг, тому заявив апеляційному суду, що вони до справи не відносяться. Із квитанцій і товарно-транспортних накладних за цей же період убачається, що у будівництві домоволодіння приймали участь й інші особи - батьки сторін та відповідачка [PERSON], на ім'я яких видані документи (т. 1 а.с. 40-41, 43-47 на звороті). З урахуванням викладеного, висновок судово-технічної експертизи свідчить лише про ринкову вартість будівель, зазначених позивачем, а не про прямі реальні та дійсні витрати [PERSON] на їх будівництво (т. 1 а.с. 69-73 на звороті). Таким чином, документально підтверджено витрати позивача лише на будівництво бетонних опор та оглядової ями на загальну суму 301,6 радянський карбованець. Сам [PERSON] апеляційному суду пояснив, що зазначені вище роботи проведені ним у 1985 і 1988 роках. Оскільки роботи проведені у період до здачі домоволодіння у експлуатацію та отримання відповідного свідоцтва про право власності сторонами, вони є складовою частиною будівництва. Таким чином системний аналіз матеріалів справи дає підстави вважати, що дійсним предметом спору є відшкодування частини витрат на спільне будівництво домоволодіння, тому вони не можуть вважатися витратами на утримання власності, у розумінні ст. 360 ЦК України (т. 1 а.с. 5, т. 2 а.с. 70). Доводи позивача про необхідність стягнення на його користь компенсації, з огляду на ч. 3 ст. 358 ЦК України, не ґрунтуються на законі. На підставі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Із справи убачається, що будинок [ADDRESS] із самого початку будувався для сторін на 2 квартири на двох господарів. У справі відсутні відомості про поділ або встановлення порядку користування домоволодінням за угодою сторін чи судовому порядку, за яким користування позивача складало б менш, ніж належна йому 1/2 частина домоволодіння. Сам позивач [PERSON] апеляційному суду пояснив, що за встановленим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 3 жовтня 2011 року порядком користування спільною неприватизованою земельною ділянкою, відповідачка лише отримала доступ до спільного користування водяною свердловиною, бетонними опорними укріпленнями, оглядовою ямою для водяної магістралі, асфальтованими та іншими спорудами, право власності на половину у яких вона має за правовстановлюючими документами (т. 1 а.с. 5, т. 2 а.с. 70). За таких обставин, [PERSON] має право порушити питання щодо відшкодування лише половини вартості будівництво бетонних опор та оглядової ями від загальної суми 301,6 радянський карбованець. Про те, що відповідачка набула 1/2 частину права власності на зазначені будівлі позивачеві повинно було стати відомо та стало відомо у день отримання відповідних свідоцтв 16.07.90 року (т. 1 а.с. 5, т. 2 а.с. 70). Відповідно до п. 6 Прикінцевих положень ЦК України 2003 року, правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набуття чинності зазначеним Кодексом. У ст. 71 ЦК УРСР 1963 року встановлено трирічний загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено. На підставі ст. 76 цього ж Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення прав на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідачка [PERSON] зверталася до місцевого суду із заявою про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 50). Відповідно до ч. 1 ст. 80 УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. З пояснень позивача слідує, що оригінал технічного паспорту на будинок за 2011 рік, вартість виготовлення якого він просив стягнути на свою користь, перебуває у нього. Наведене не перешкоджає [PERSON] самостійно звернутись до БТІ за виготовленням дублікату технічного паспорту та сплатити відповідні кошти. Тому, вимоги [PERSON] про стягнення витрат на виготовлення технічного паспорту також є безпідставними. З урахуванням викладеного, апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду слід скасувати із ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Outcome: dismissed