Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

у листопаді 2018 року [PERSON] через представника - адвоката Паруль Ю.О. звернувся до суду із вказаним позовом, котрий мотивував тим, що 01.02.2015 року між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] був укладений договір № 1 оренди виробничого приміщення. 30.11.2015 року між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] був укладений акт виконаних робіт за договором оренди приміщення від 01.02.2015 року, згідно якого станом на 01.12.2015 року заборгованість ПП «Корбуд» становить 320 811,46 грн. 30.11.2015 року між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] був укладений акт взаєморозрахунків за оренду приміщення та компенсацію наданих послуг за договором № 1 від 01.02.2015 року станом на 01.12.2015 року, що становить 320 811,46 грн. 24.05.2017 року ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] було укладено договір поруки № 24/05-17, за яким [PERSON] (поручитель) зобов`язується відповідати перед [PERSON] та ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] (кредитори) за виконання зобов`язань ПП «Корбут», ІПН 31567072603 (боржник), що виникли з договору оренди виробничого приміщення (надалі іменується «Основний договір»), який був укладений між кредитором та боржником, що підтверджується актом виконаних послуг від 30.11.2015 року за договором оренди приміщення від 01.02.2015 року та актом звірки взаєморозрахунків від 30.11.2015 року за договором оренди приміщення від 01.02.2015 року. 29.10.2018 року між ТОВ «Оптимаш» в особі [PERSON] (первісний кредитор) та фізичною особою [PERSON] (новий кредитор) укладений договір про відступлення права вимоги № 182, відповідного до якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги за договором оренди виробничого приміщення від 01.05.2015 року, що укладений між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON], згідно акту виконаних послуг від 30.11.2015 року та акту звірки взаєморозрахунків за оренду приміщення та компенсацію наданих послуг, а також за договором поруки № 24/05-17 від 24.05.2017 року, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить первісному кредитору за основним договором. 02.11.2018 року ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] відправило повідомлення про відступлення права вимоги по договору № 182 директору ПП «Корбут» [PERSON] на адресу його проживання, а саме: [ADDRESS] . 05.11.2018 року директор ПП «Корбут» [PERSON] отримав повідомлення про відступлення права вимоги по договору № 182. 02.11.2018 року [PERSON] відправив заяву про досудове врегулювання спору до [PERSON] за адресою його проживання, а саме: [ADDRESS] . Проте, [PERSON] будь-яких заходів по поверненню боргу не вжив, через що він змушений звернутись до суду. Тому, посилаючись на положення ст. ст. 529, 530, 610, 629, 1046-1050 ЦК України, просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по укладеному договору № 1 оренди виробничого приміщення від 01.02.2015 року в сумі 320 811,46 грн. з урахуванням 3% річних за період з 01.12.2015 року по 15.11.2018 року в розмірі 28 477,47 грн., інфляційних втрат за період з 01.12.2015 року по 15.11.2018 року в розмірі 129 928,46 грн. та процентів за користування грошовими коштами за період з 01.12.2015 року по 15.11.2018 року в розмірі 1 733 985,94 грн., а всього 1 892 391,87 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі. Ухвалою від 14.12.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 25.02.2019 року (а.с. 50-51). Ухвалою від 25.02.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 14.05.2019 року (а.с. 72-73). 14.05.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 05.09.2019 року (а.с. 101). Ухвалою від 05.09.2019 року повернуто розгляд справи в стадію підготовчого засідання, поновлено відповідачу строк для подання відзиву на позов та прийнято відзив на позовну заяву (а.с. 119-120). 05.09.2019 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON] , через що підготовче засідання відкладено на 04.12.2019 року (а.с. 121-122). 04.12.2019 року підготовче засідання відкладено на 25.03.2020 року (а.с. 155-156). 25.03.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 23.06.2020 року (а.с. 176). Ухвалою від 23.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 18.11.2020 року (а.с. 209). 18.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 13.04.2021 року (а.с. 221, 222). 13.04.2021 року розгляд справи відкладено на 07.09.2021 року (а.с. 227-228). Адвокатом [PERSON] - Стовба І.М. подано відзив на позовну заяву про невизнання позову та проханням відмовити у його задоволенні з посиланням на припинення поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України (а.с. 136-138). Адвокатом Кіщенко І.П. в інтересах [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій останній заперечував проти прийняття останнього судом з огляду на пропуск його подання (а.с. 167). Адвокатом Вітровчаком В.А. в інтересах [PERSON] подано додаткові пояснення, в яких останній просив відзив на позовну заяву відхилити та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на звернення до суду у межах строку позовної давності та на те, що порука не є припиненою (а.с. 195-196). Треті особи пояснення на позовну заяву не надали. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позов підтримали, виходячи з обставин, викладених в позові та додаткових поясненнях, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні зв його безпідставністю, посилаючись на те, що порука за договором № 24/05-17 від 24.05.2017 року є припиненою. Треті особи, які в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши сторін, котрі не заперечували проти розгляду справи за відсутності третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Звертаючись до суду, позивач вказав про те, що [PERSON] не повертає суму боргу, через що в силу положень ст. ст. 1046-1050 ЦК України, до стягнення підлягає на його користь заборгованість по укладеному договору № 1 оренди виробничого приміщення від 01.02.2015 року в сумі 320 811,46 грн. з урахуванням 3% річних за період з 01.12.2015 року по 15.11.2018 року в розмірі 28 477,47 грн., інфляційних втрат за період з 01.12.2015 року по 15.11.2018 року в розмірі 129 928,46 грн. та процентів за користування грошовими коштами за період з 01.12.2015 року по 15.11.2018 року в розмірі 1 733 985,94 грн., а всього 1 892 391,87 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 621/2725/17, від 03.04.2020 року у справі № 561/910/18). Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29.04.2020 року у справі № 761/40890/17, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Матеріали справи не містять ні договору позики, ні розписки, а також не містять доказів на підтвердження факту передачі коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження передачі позивачем коштів відповідачу та документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови, суд надходить до висновку про неукладеність договору позики, відтак відсутні підстави для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, положень ст. ст. 1046-1050 ЦК України. Разом з тим, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.02.2015 року між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] (орендодавець) та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] (орендар) укладений договір № 1 оренди виробничого приміщення (а.с. 7). За умовами вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду приміщення площею 200 м2 за адресою: [ADDRESS], для виробничих потреб. Орендодавець зобов`язався передати орендарю приміщення в технічно придатному стані, вказане в п. 1 чинного договору станом на 01.02.2015 року, та забезпечувати орендаря електричною енергією, водопостачанням при умові своєчасної оплати орендної плати та комунальних послуг (п. 2.4. договору), а орендар, в свою чергу, зобов`язався, зокрема, прийняти вказане в п. 1 чинного договору приміщення, вносити орендну плату відповідно до порядку та умов, передбачених чинним законодавством та договором, та компенсувати орендодавцю витрати за використану електричну енергію, водопостачання та водовідведення згідно рахунків орендодавця (п. п. 2.2.1., 2.2.2., 6.4. договору). Відповідно до ст. 11 ЦІК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Статтею 283 ГК України, яка кореспондується зі ст. 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Згідно з частинами 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі. Частиною 1 ст. 762 ЦК України встановлено, що , за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договору не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України З матеріалів справи вбачається що 30.11.2015 року між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] (орендодавець) та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] (орендар) підписаний акт виконаних робіт за договором оренди приміщення від 01.02.2015 року, відповідно до якого послуги згідно договору оренди приміщення від 01.02.2015 року в період листопада 2015 року надані в повному обсязі, і сторони не мають претензій одна до одної. Вартість оренди становить 1 500,00 грн., компенсація за надані послуги: активна електрична енергія - 217,17 грн., водопостачання - 0,00 грн., загальна сума становить - 1 717,17 грн. Заборгованість ПП «Корбуд» станом на 01.12.2015 року становить 320 811,46 грн. (а.с. 9). 30.11.2015 року між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON] складено акт взаєморозрахунків за оренду приміщення та компенсацію наданих послуг за договором № 1 від 01.02.2015 року станом на 01.12.2015 року, про те, що після документальної перевірки встановлено сальдо розрахунків за оренду приміщення та компенсацію наданих послуг на 01.12.2015 року: ТОВ «Оптимаш» дебет - 320 811,46 грн., ПП «Корбуд» кредит - 320 811,46 грн. (а.с. 10). Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 року у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018 року у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019 року у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 року у справі № 916/1727/17. Разом із тим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, спрямовані на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатися формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами, а сам акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб (постанова ВСУ у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/499/20 (ЄДРСРУ № 93783649) від 21.12.2020 року). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, факт наявності заборгованості відповідачем не заперечується. Судом також встановлено, що 24.05.2017 року [PERSON] , ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № 24/05-17, за яким [PERSON] (поручитель) зобов`язується відповідати перед [PERSON] та ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] (кредитори) за виконання зобов`язань ПП «Корбут», ІПН 31567072603 (боржник), що виникли з договору оренди виробничого приміщення (надалі іменується «Основний договір»), який був укладений між кредитором та боржником, що підтверджується актом виконаних послуг від 30.11.2015 року за договором оренди приміщення від 01.02.2015 року та актом звірки взаєморозрахунків від 30.11.2015 року за договором оренди приміщення від 01.02.2015 року (а.с. 8). ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати само по собі. Додаткові зобов`язання мають допоміжний і залежний характер, їх юридична доля залежить від основного зобов`язання. Насамперед це означає, що дійсність та існування додаткового зобов`язання визначається дійсністю та існуванням основного зобов`язання, а не навпаки. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Такі зобов`язання є акцесорними (додатковими, забезпечувальними). Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. За аналізом матеріалів позовної заяви, враховуючи заявлений предмет позову, суд вбачає, що позовні вимоги [PERSON] базуються на підставі вказаного договору поруки. ЦК України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи I та ІІ книги 5 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: - визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; - обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; - відомості про сторони: кредитора і поручителя; - відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК України). Разом з тим, суд надходить до висновку про те, що позбавлений можливість встановити, що договором поруки від 24.05.2017 року забезпечено виконання поручителем саме договору № 1 оренди виробничого приміщення від 01.02.2015 року з огляду на невизначення договором поруки від 24.05.2017 року зобов`язання, яке забезпечується порукою, його змісту та розміру, зокрема реквізитів основного договору, його предмету, строку виконання тощо; обсягу відповідальності поручителя, а також з огляду на різний суб`єктивний склад сторін договорів, адже, сторонами у правовідносинах поруки є кредитор за основним зобов`язанням - особа, яка має підтверджені належними документами майнові вимоги до боржника, та поручитель, в той час як за договором поруки від 24.05.2017 року кредиторами за основним зобов`язанням визначені дві особи - фізична особа [PERSON] та юридична особа - ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] Будь-яких доказів з даного приводу сторони не надали, разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки до суду не заявлено, договір поруки в судовому порядку не оспорено, на теперішній час він є чинним. Договір поруки кредиту підписано сторонами, при цьому відповідач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору. Окрім того, п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що свобода договору є загальною засадою цивільного законодавства. У ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Із нормативно-правового змісту положень ч. 1 ст. 553 та ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України випливає, що суть поруки полягає у покладенні на поручителя солідарної відповідальності поряд з боржником за виконання ним зобов`язання, що надає кредитору додаткові гарантії виконання такого зобов`язання на його користь. Для укладення договору поруки необхідною умовою є наявність у боржника обов`язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов`язання, щодо виконання якого надається порука. Системний аналіз наведених положень чинного законодавства вказує на відсутність обмеження у наданні поруки фактом наявності або відсутності порушення зобов`язання, щодо якого надається порука. Окрім того, бувши обізнаним в момент укладення договору поруки про порушення боржником зобов`язання, щодо якого надається порука, поручитель повинен усвідомлювати наявність факту порушення. Отже, будь-яких обмежень у часі щодо моменту укладення договорів поруки як форми забезпечення зобов`язання чинним законодавством прямо чи опосередковано не передбачено. А укладення договору на забезпечення виконання боржником зобов`язання, що вже було порушено на момент укладення, не є підставою для визнання недійсним такого договору. Відповідна правова позиція викладена у постанові КГС ВСУ від 04.12.2018 року у справі № 910/1446/18. Отже, виходячи з наявних у справі матеріалів та позиції відповідача, суд надходить до висновку про те, що на момент укладення договору поруки 24.05.2017 року, останній, будучи дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити його інтересам, усвідомлював наявність факту порушення зобов`язання, що вже було порушено на момент укладення договору позики. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Правила ч. 4 ст. 559 ЦУК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Тож і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Зважаючи на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію названого виду забезпечення виконання зобов`язань, вжите в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Наведене положення при цьому не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і тоді кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Зі змісту другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України випливає, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором має бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, закінчення строку, передбаченого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Відповідна правова позиція викладена у постановах КГС ВСУ від 06.03.2018 року у справі № 910/1408/15-г; від 22.03.2018 року у справі № 910/2774/17; від 18.04.2018 року у справі № 910/6980/17; від 26.06.2018 року у справі № 905/2475/15. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя. Відповідно на вказані строки не поширюється положення ч. 5 ст. 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин. В той же час, у правовідносинах, що можуть забезпечуватися порукою, боржник самостійно повинен виконувати свої зобов`язання на умовах, встановлених основним зобов`язанням. Кредитор основного боржника може пред`явити свої вимоги до поручителя тоді, коли основний боржник порушить свої зобов`язання. Пред`явлення вимоги до поручителя є правом кредитора. Тільки при пред`явленні вимоги до поручителя останній зобов`язаний виконати зобов`язання основного боржника перед кредитором. Не пред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Як вбачається, у договорі поруки, укладеному між [PERSON] , ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та [PERSON] , не визначено строк поруки, а вказівка в ньому на його дію до моменту припинення на підставах, встановлених ст. 559 ЦК України, не є встановленим строком дії поруки в розрізі положень ч. 1 ст. 251 ЦК України, згідно якої строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Окрім того, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251 252 ЦК України) Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18. Як вбачається, на момент укладення договору поруки 24.05.2017 року строк виконання основного зобов`язання вже настав, а тому кредитор до суду з позовом до поручителя за захистом свого порушеного права протягом шести місяців саме від цієї дати - 24.05.2017 року. В той же час, вимоги до поручителя пред`явлені 21.11.2018 року. Отже, суд надходить до висновку, що на момент звернення до суду із цим позовом порука [PERSON] припинилася. Звернення до суду позивача із даним позовом, виходячи з того, що 29.10.2018 року між ТОВ «Оптимаш» в особі [PERSON] (первісний кредитор) та ним - фізичною особою [PERSON] (новий кредитор) укладений договір про відступлення права вимоги № 182, відповідного до якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги за договором оренди виробничого приміщення від 01.05.2015 року, що укладений між ТОВ «Оптимаш» в особі директора [PERSON] та ПП «Корбуд» в особі директора [PERSON], згідно акту виконаних послуг від 30.11.2015 року та акту звірки взаєморозрахунків за оренду приміщення та компенсацію наданих послуг, а також за договором поруки № 24/05-17 від 24.05.2017 року, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить первісному кредитору за основним договором (а.с. 11), вказаних вище висновків суду не спростовує, адже, саме відступлення права вимоги не подовжує строку поруки, так само і позовної давності, про застосування якої відповідач не просив, проте, на відсутність пропуску якої посилався позивач у додаткових поясненнях і в судовому засіданні. Посилання позивача на те, що строк звернення до відповідача як поручителя не пропущений з огляду на положення розділу 3 договору поруки від 24.05.2017 року, за яким у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов`язку за основним договором, що передбачений п. 1.1. цього договору, кредитор звертається з письмовою вимогою до боржника про виконання цього обов`язку, і якщо боржник не виконає письмову вимогу кредитора, передбачену п . 3.1. цього договору, протягом 2 календарних днів або виконає її частково, поручитель зобов`язаний сплатити кредитору несплачену боржником суму протягом двох календарних днів в готівковій або безготівковій формі, оскільки вимоги до боржника ним були пред`явлені 02.11.2018 року, судом до уваги також не приймаються, так як такі дії все одно бути вчиненими в межах шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання. За таких обставин, суд надходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає. При цьому з огляду на те, що договір про відступлення права вимоги № 182 від 29.10.2018 року був укладений між ТОВ «Оптимаш» в особі [PERSON] (первісний кредитор) та фізичною особою [PERSON] (новий кредитор), суд вважає за необхідне зазначити про те, що ч. 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Таке повідомлення про вчинене передоручення має бути направлено особі, яку представляють, негайно, оскільки особа, яку представляють, якщо вона вважає за необхідне, має право в односторонньому порядку скасувати проведене передоручення. Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Більше того, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене ч. 3 ст. 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника (постанова від 16.05.2019 року у справі № 401/2995/16-ц). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed