Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

У листопаді 2018 року позивачі звернулися в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою, в якій просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позов обґрунтований тим, що позивачам на праві власності в рівних долях належить квартира [ADDRESS]. Окрім них, у вказаній квартирі з 21.05.2009 року також зареєстрована відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з січня 2009 року по грудень 2013 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У травні 2009 року вона була зареєстрована у вищевказаній квартирі, оскільки питання працевлаштування, отримання медичних послуг, інших соціальних пільг, тісно пов'язане з місцем реєстрації. Однак у лютому 2014 року відповідач забрала свої речі, висилилася з квартири та проживає окремо, однак адреса місця її проживання невідома. Реєстрація відповідача в квартирі, яка не являється членом сім'ї власника квартири, більше року не проживає в квартирі і добровільно покинула помешкання, порушує права власності позивачів на квартиру, унеможливлює вільне розпорядження власним майно, у зв'язку з чим і поданий даний позов. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.12.2018 відкрито провадження за даним позовом, ухвалено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 12.02.2019 підготовче провадження закрити та справу призначеного до судового розгляду по суті. Представник позивачів - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив до суду не надала. Враховуючи думку представника позивачів, суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи з постановлення заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280, 281 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а. с. 8). В належній позивачам на праві власності квартирі [ADDRESS] дійсно зареєстрована відповідач [PERSON], про що свідчить інформація з реєстру територіальної громади міста Києва №34075349 від 12.10.2018 (а.с.10, 18). Згідно Акту перевірки паспортного режиму від 16.09.2014, виданого заст. начальника ЖЕД № 201 КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва» [PERSON], [INFO], не проживає в квартирі [ADDRESS] (а. с. 9). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], яка є знайомою позивачів, та [PERSON], яка являється сестрою [PERSON], пояснили, що дійсно відповідач [PERSON] деякий час проживала разом з позивачем [PERSON], вони разом бували на сімейних святах. Однак з 2014 року вони її в квартирі не бачили, її речі також були відсутні. З розмови із позивачами їм стало відомо, що [PERSON] зібрала свої речі та покинула житло. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 статті 9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статті 41 Конституції України, з якою кореспондуються норми статті 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом установлено, що позивачами не доведено перед судом належними доказами, що відповідач являється членом сім'ї позивачів. Позивачами, як на підставу свого позову зазначено, що вони вимушені звернутися до суду із даним позовом, оскільки вони, як власники квартири, позбавлені реалізувати своє право передбачене ст. 319 ЦК , а саме - на власний розсуд володіти , користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації, чим чинить їм перешкоди. У зв'язку з чим, в силу ст. 391 ЦК України, яка передбачає право власника вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування , позивачі просить суд визнати відповідачів особами, які втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Оскільки підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, а під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, тому суд вважає, що посилання суду в рішенні на інші норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини чи формулювання у резолютивній частині рішення висновку суду по суті позовних вимог іншим чином, ніж як зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає до задоволення. Судові витрати розподілити між сторонами у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved