Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Лайм Кеш» про визнання окремих умов договору недійсними. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказувала, що 20 січня 2020 року між ТОВ «Лайм Кеш» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений кредитний договір №ОК-00176587, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 4700,00 гривень строком на 16 днів, виходячи з денної процентної ставки в 2,0% протягом 16 днів та 2,5% протягом наступних 80 днів до 96 календарного дня включно, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом, а [PERSON] , у свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. 23 лютого 2020 року між ТОВ «Лайм Кеш» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, була укладена додаткова угода до кредитного договору №ОК-00176587, відповідно до умов якої продовжено строк користування кредитом на 16 днів. Але [PERSON] посилається, що правочин є несправедливими та дискримінаційними по відношенню до позичальника. Позивач уважає, що при видачі кредиту ТОВ «Лайм Кеш» було порушено вимоги положень нормативних актів у частині захисту прав споживачів. У зв`язку з цим [PERSON] звернулася з даним позовом до суду, в якому просила визнати недійсними окремі умови кредитного договору №ОК-00176587 від 20 січня 2020 року, а саме визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 5.6 щодо встановлення сторонами договору пені в розмірі до 2,5% від суми несвоєчасно виконаних зобов`язань за кожен день прострочення, а також визнати незаконними дії відповідача щодо нарахування процентів понад строк кредитування, тобто після 10 березня 2020 року. Відповідач ТОВ «Лайм Кеш» скористався наданим процесуальним правом та подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] . Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зокрема посилався, що перед підписанням договору позичальник ознайомилась з його змістом, умовами, що свідчить про згоду з такими умовами та їх прийнятність для позивача. [PERSON] отримала грошові кошти на власну банківську карту, погасила проценти за користування кредитом 04 лютого 2020 року та 23 лютого 2020 року. Зважаючи на викладене, відповідач просив відмовити в позові повністю. Позивач [PERSON] скористалась наданим процесуальним правом та подала до суду відповідь на відзив ТОВ «Лайм Кеш». Заперечуючи проти наведених доводів, позивач зокрема посилалась, що твердження ТОВ «Лайм Кеш» є необґрунтованими, а оспорюваний договір не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, але від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник ТОВ «Лайм Кеш» у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 20 січня 2020 року між ТОВ «Лайм Кеш» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений кредитний договір №ОК-00176587, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 4700,00 гривень строком на 16 днів, виходячи з денної процентної ставки в 2,0% протягом 16 днів та 2,5% протягом наступних 80 днів до 96 календарного дня включно, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом, а [PERSON] , у свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. 23 лютого 2020 року між ТОВ «Лайм Кеш» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, була укладена додаткова угода до кредитного договору №ОК-00176587, відповідно до умов якої продовжено строк користування кредитом на 16 днів. Надаючи виниклим між сторонами у справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно з частинами 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як регламентують частини 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень частини 2 статті 1054 ЦК України суд звертає увагу на наступне. Згідно із частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням означених норм закону та встановлених фактів у справі суд дійшов висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного договору. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Як регламентують частини 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наводяться умови договору, які вважаються несправедливими, та цей перелік не є вичерпним. Водночас, одною з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Факт укладення кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обов`язків. До даного висновку суд доходить зважаючи, з одного боку, на факт надання відповідачем грошових коштів [PERSON] на умовах кредитного договору у визначені правочином строк і порядок, а з іншого боку на факти звернення [PERSON] до ТОВ «Лайм Кеш» за отриманням кредиту, отримання грошових коштів, укладення додаткової угоди з метою пролонгації договору та його виконання. Позичальник не була позбавлена права та/або можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що встановлено частиною 2 статті 1056 ЦК України, але подібних дій з боку [PERSON] здійснено не було. Відтак суд установив, що сторони вчинили дії, які, з одного боку, засвідчують їх бажання укласти відповідний договір, а з іншого спрямовуються на виконання укладеного договору. Такими діями сторони підтвердили факт укладення договору та здійснили фактичні дії щодо його виконання. На момент укладення договору та додаткової угоди [PERSON] була згодна з відповідними умовами, договір та угода укладались на добровільних засадах. При укладанні договору та додаткової угоди кредитодавцем надано позичальникові детальний розпис сукупної вартості кредиту. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. За загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). Зважаючи на викладене суд доходить висновку про відсутність підстав для тверджень про порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже, перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку про відмову в заявленому позові. Водночас, оскільки позивач [PERSON] заявляла про надмірність, на її думку, штрафних санкцій, що розраховуються з боку ТОВ «Лайм Кеш», суд зазначає наступне. Як встановлює частина 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). У рамках даної цивільної справи питання про стягнення ймовірної заборгованості [PERSON] не розглядалось, тому обґрунтованість нарахування штрафних санкцій ТОВ «Лайм Кеш» не було предметом розгляду. Тому суд убачає доцільним зазначити, що у разі нарахування кредитором надмірних, на думку боржника, штрафних санкцій за договором кредиту, боржник вправі ініціювати зменшення загального розміру неустойки. За загальним правилом недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому випадку визнання цього правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Водночас недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). На підставі встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що положення договору №ОК-00176587 від 20 січня 2020 року в частині зазначень, що кредит має ціль, не пов`язану з задоволенням споживчих потреб, та що кредитний договір не підпадає під поняття «споживче кредитування», є нікчемними, та на цей договір у повній мірі розповсюджується дія законодавства, що регулює споживче кредитування. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із висновком суду про відмову в позові суд покладає судові витрати на [PERSON] .

Outcome: dismissed