Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором в розмірі 124 137 грн. 74 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3547 грн. 70 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 03 грудня 2008 року по 31 липня 2018 року в розмірі 120 590 грн. 04 коп., а також понесені по справі судові витрати, посилаючись на те, що 03 грудня 2008 року відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 3 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується його підписом в заяві. Позивач свої зобов`язання виконав належним чином, натомість відповідач [PERSON] не надавала банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого за договором станом на 31.08.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 288 732 грн. 25 коп. Позивач, у позовних вимогах просить вирішити питання про часткове стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2008 року в розмірі 124 137 грн. 74 коп. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 06 грудня 2019 року позовна заява залишена без руху для усунення недоліків. 27 грудня 2019 року на виконання ухвали про залишення без руху від позивача надійшла позовна заява в новій редакції разом з додатковими доказами. В судові засідання представник позивача Савіхіна А.М. не з`явилася, до позовної заяви позивачем надано клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача, у якому позивач просить задовольнити позовні вимоги та вирішити позов на підставі долучених до позову доказів, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином за адресою реєстрації, надала письмові пояснення по справі, у яких заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що підписна нею анкета-заява не містить умов надання кредиту, а надані банком Умови і правила банківських послуг не містять її підпису, що б вказувало на те, що саме ці умови були нею прийняті під час підписання анкети-заяви. З розрахунку заборгованості та тарифів вбачається, що відповідач обслуговувалася за тарифами «Універсальна 55 днів пільгового періоду» з відсотковою ставкою 2,5%. Одночасно з цим, з розрахунку заборгованості вбачається, що відсоткова ставка змінювалася в односторонньому порядку з 01.09.2014 року - 2,9%, з 01.04.2015 року - 3,6%, при цьому банк не повідомляв відповідача про збільшення процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. Крім того, банком пропущені строки позовної давності для звернення до суду з позовом. Так, згідно довідки про надання кредитних карток, на ім`я [PERSON] 03 грудня 2008 року відкрита кредитна картка № [NUMBER] зі строком дії до грудня 2016 року. що не відповідає дійсності, оскільки після закінчення строку дії кредитної картки № [NUMBER] , відповідачу була видана кредитна картка № [NUMBER] , дата відкриття 11.01.2013 року, зі строком дії до жовтня 2016 року. Остання операція по кредитному договору була вчинена 16.12.2013 року, а в період часу з 12.09.2014 року по 26.06.2015 року та 28.01.2017 року банк здійснював при сумове списання коштів відповідача,що свідчить про те, що перебіг строку позовної давності до певних щомісячних платежів починає обраховуватися з 16 грудня 2013 року, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця строку дії картки. За таких обставин, просила в задоволенні позивних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Кара Р.Т. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням наданих письмових пояснень. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 24 грудня 2008 року [PERSON] підписала заяву про відкриття банківського рахунку, в якій вказала свої персональні дані, підтвердила, що вона ознайомилася і згодна з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, а також погодилася, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (а.с.8). На підставі вказаної заяви [PERSON] отримала на платіжну картку [NUMBER] , дата відкриття рахунку 03.12.2008 року, із встановленим кредитним лімітом в сумі 250,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, встановлених Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна». При оформленні кредитної картки позичальник [PERSON] також була ознайомлена з фінансовими умовами надання кредитної картки «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду», про що свідчить довідка про умови кредитування (а.с.9). Заява позичальника від 24 грудня 2008 року і довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 24 грудня 2008 року містять наступні умови кредитування: базова ставка % на місяць 2,5%. Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, позивач просить крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за період з 03.12.2008 року по 31.07.2018 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи обслуговування кредитних карт не містять підпису відповідача. Суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що долучені до позовної заяви Витяг з Тарифів та Умови та правила надання банківських послуг були складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно брала на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди за користування кредитом. Верховний Суд в ухвалі від 28 листопада 2018 року справі № 362/4079/16-ц вказав, що при розгляді справ на підтвердження тих чи інших умов кредитування, банки повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, документи, долучені до позовної заяви, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про отримання відповідачем Пам`ятки Клієнта, ознайомлення її саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, та прийняття умов договору у відповідності до прийнятих клієнтом Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг. Отже, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правили надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять даних про ознайомлення відповідача і її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 грудня 2008 року шляхом підписання заяви. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду України у справі №342/180/176 від 03 липня 2019 року. Судом також досліджений розрахунок заборгованості за договором б/н від 03.12.2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] станом на 31.08.2019 року, з якого вбачається, що відповідачу нараховані відсотки за користування кредитом за період з 25.12.2008 року з розрахунку 30% (2,5 % на місяць) на суму заборгованості, з 01.09.2014 року з розрахунку 34,80% (2,9% на місяць) на суму заборгованості, з 01.04.2015 року з розрахунку 43,2% (3,6% на місяць) на суму заборгованості. Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» містить умови кредитування з базовою ставкою % на місяць - 2,5% (30% на рік). Проте, суд позбавлений можливості з`ясувати, якими умовами договору передбачений інший розмір відсотків, зазначених у розрахунку заборгованості, та зміна кредитором в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки та яким чином до позичальника була доведена інформація про такі зміни. Щодо одностороннього збільшення позивачем розміру процентної ставки за користування кредитом суд виходить з наступного. За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Суду не надано будь-яких доказів того, що позичальник повідомлялася у встановленим законом та договором порядку про зміну тарифів, а тому, суд констатує, що має місце порушення умов договору позивачем та відсутність підстав для збільшення відсоткової ставки за кредитом. Позивач вважає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, виникла заборгованість за відсотками за користування кредитом з 03.12.2008 року по 31.07.2018 року в сумі 120 590,04 грн., в обґрунтування заборгованості надав розрахунок, в якому виходив з відсоткової ставки, яка збільшувалася в односторонньому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути взятий судом до уваги, оскільки він не відповідає умовам укладеного кредитного договору. Відповідно до ч. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості тлумачиться як основопо\-ложний принцип судочинства. Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також інших випадках, передбачених законом. Звертаючись до суду з відповідним позовом кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Крім того, представник відповідача у своїй письмовій промові просить застосувати строк позовної давності для звернення позивача до суду, мотивуючи тим, що згідно довідки про надання кредитних карток, на ім`я [PERSON] 03 грудня 2008 року відкрита кредитна картка № [NUMBER] зі строком дії до грудня 2016 року, що не відповідає дійсності, оскільки після закінчення строку дії кредитної картки № [NUMBER] , відповідачу була видана кредитна картка № [NUMBER] , дата відкриття 11.01.2013 року, зі строком дії до жовтня 2016 року. Остання операція по кредитному договору була вчинена 16.12.2013 року, а в період часу з 12.09.2014 року по 26.06.2015 року та 28.01.2017 року банк здійснював при сумове списання коштів відповідача, що свідчить про те, що перебіг строку позовної давності до певних щомісячних платежів починає обраховуватися з 16 грудня 2013 року, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця строку дії картки. З позовною заявою позивач звернувся до суду лише 01 листопада 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року по справі №638/10895/14-ц. Ч.1 ст.264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі №161/20278/14-ц. Згідно Довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідач [PERSON] отримала кредитні картки № [NUMBER] , відкритої 03.12.2008 року, зі строком дії до останнього дня грудня 2016 року; № [NUMBER] , відкритої 11.01.2013 року, зі строком дії до останнього дня жовтня 2016 року. Як вбачається з Виписки по рахунку [PERSON] ,позичальник останній раз особисто здійснила погашення заборгованості за кредитним договором 28 квітня 2015 року. Інші платежі, вчинені після 28 квітня 2015 року виконані не позичальником, а банком в автоматичному режимі без згоди відповідача, а тому не можуть вважатися вчиненням особою дій, що свідчать про визнання боргу. Згідно з пунктом 3.1.1 Умов і правил надання банківських послуг, строк дії картки зазначений на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Відповідно до п.3.1.3 Умов і правил надання банківських послуг, по закінченні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення стоку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по здійсненню розрахункових операцій по картрахунку і при виконанні інших умов продовження, передбачених договором. З матеріалів справи вбачається, що після закінчення строку дії картки № [NUMBER] , відкритої 03.12.2008 року, [PERSON] отримала іншу картку № [NUMBER] , відкриту 11.01.2013 року, строком дії до жовтня 2016 року, останній платіж [PERSON] здійснила 28 квітня 2015 року, після чого грошові зобов`язання за договором нею добровільно не виконувались. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа №161/20278/14-ц). З наданого банком розрахунку заборгованості, викладеного в формі таблиці, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту складає 3547,70 грн., складові заборгованості: 2728,67 грн. - сальдо поточної заборгованості за кредитом, 819,03 грн. сальдо простроченої заборгованості за кредитом. При цьому, сальдо поточної заборгованості за кредитом і сальдо простроченої заборгованості за кредитом не змінювалося починаючи з 30.04.2014 року. За таких обставин, з урахуванням щомісячного обов`язкового платежу в розмірі 7% заборгованості, але не менше 50 грн., як це передбачено довідкою про умови кредитування, встановити вказані складові заборгованості за кредитом станом на дату звернення з позовом до суду не вбачається за можливе, оскільки банком не надано розрахунку щомісячних обов`язкових платежів за кредитним договором. Відтак, встановити суму кредитних зобов`язань, які є простроченими (за якими настав строк виконання), для вирішення питання про застосування позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом стосовно кожного щомісячного платежу в межах строку кредитування, є неможливим. Матеріали справи не містять даних про те, що після закінчення строку дії договору банк видав відповідачу [PERSON] нову платіжну картку, а з виписки по картрахунку [PERSON] за період з 01.01.1999 по 15.12.2019 року вбачається, що позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконувала, дія картки № [NUMBER] , відкритої 11.01.2013 року, закінчилась в жовтні 2016 року. Таким чином, моментом виникнення права на звернення до суду АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] слід вважати останній день жовтня 2016 року, оскільки закінчився строк дії платіжної картки. Як вбачається з Виписки по рахунку [PERSON] погашення заборгованості за кредитом в період вересня 2014 року по січень 2017 року виконувалося не позичальником, а банком в автоматичному режимі без згоди відповідача, а тому не може вважатися вчиненням особою дій, що свідчать про визнання боргу, а відповідно не перериває перебіг строку позовної давності. До суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 01 листопада 2019 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, що на підставі ч.4 ст.267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed