Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, яким просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] з 1999 року по день його смерті, а саме по 15 листопада 2013 року та визнати її спадкоємцем четвертої черги після його смерті, а також змінити черговість отримання права на спадкування та прирівняти її до спадкоємців першої черги після смерті 15 листопада 2013 року [PERSON]. В обґрунтування позову вказала, що з 1999 року вона перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, проживала із ним однією сімєю без реєстрації шлюбу. Фактичні шлюбні відносини тривали 15 років, аж до моменту його смерті. 15 листопада 2013 року [PERSON] у віці 55 років помер від раку печінки. Заповіту він не залишив. У нього є спадкоємці першої черги за законом, це його мати, відповідачка по справі, яка разом з померлим не проживала. Весь час проживання однією сімєю, вони з її неповнолітнім сином мешкали у однокімнатній квартирі № 17 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шмідта буд. 8. У 2006 році [PERSON] та його мати [PERSON] приватизували дану квартиру, яка стала їм належати на праві спільної часткової власності. [PERSON] був зареєстрований у цій квартирі з 12 липня 1982 року по день його смерті - 15 листопада 2007 року. Вона була зареєстрована за цією адресою тимчасово з 19 червня 2007 року, а потів постійно з 19 серпня 2010 року і до теперішнього часу. Відповідачка у приватизованій разом з померлим квартирі не проживала більше 15 років, у матеріальному забезпеченні свого сина та догляді за ним під час його тривалої хвороби участі не приймала. Усі 15 років вони разом з померлим вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. Останні роки він не мав можливості працювати за станом свого здоровя і був на її повному матеріальному утриманні. За її кошти сімя харчувалася, неодноразово була відремонтована квартира, була придбана побутова техніка, меблі, побутові предмети та щомісяця вона сплачувала комунальні послуги. [PERSON] хворів багато років і весь час був непрацездатним та знаходився на медичному обліку. На останньому році життя було встановлено смертельний діагноз. Останній рік життя померлий вже не міг самостійно вийти з будинку на вулицю не міг дати особі раду та утримувати себе, він постійно та у всьому потребував сторонньої допомоги. З прогресуванням хвороби згодом він став лежачою хворою людиною, не міг самостійно пересуватися, знаходився у безпорадному стані. Про стан здоровя померлого зазначено у виписці з історії хвороби № 5313/606, довідці № 101 від 18 жовтня 2006 року Після смерті [PERSON] вона його поховала за власні кошти та отримала допомогу на поховання. 16 грудня 2013 року нею було подано до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 18 травня 2014 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій на тій підставі, що не було надано рішення суду, яке б підтверджувало факт спільного проживання її зі спадкодавцем. Оскільки вона проживала з померлим спільно понад пять років до дня його смерті, вели з ним спільне господарство, тому вважає, що відноситься до спадкоємців четвертої черги. У звязку з цим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також суду вказала, що 15 років, з травня 1999 року по листопад 2013 року вона постійно проживала з [PERSON], аж до його смерті. Вона постійно працювала і забезпечувала [PERSON] оскільки він постійно хворів панкреатитом і не міг постійно працювати. Він якщо і влаштовувався на роботу, то працював без оформлення. З його батьками вона часто спілкувалася, була на свадьбі його брата. Відповідачка ніколи разом з покійним не проживала та участі у його утриманні та ремонтах квартири не приймала. Вона сама за власні кошти хоронила [PERSON] Вона у даний час зареєстрована за даною адресою. Після смерті [PERSON] вони прожила у даній квартирі лише три місяці, а потім відповідачка зі своїми родичами самовільно замінили замок на вхідній двері і від того часу вона не може потрапити у квартиру і не має можливості проживати за місцем своєї реєстрації та користуватися своїми речами, які були залишені у цій квартирі. На протязі трьом років у даній квартирі мешкають кватиранти. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Також суду пояснила, що позивачка проживала з померлим [PERSON] не ради квартири, а у них були почуття. Вона до останнього його доглядала, готувала, стирала, тобто виконувала усі обовязки дружини. Позивачка постійно проживала у цій квартирі, а тому у неї є законне право претендувати на спадщину. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог та просила у позові відмовити у повному обсязі. Суду пояснила, що обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності. [PERSON], як тільки звільнився з місць позбавлення волі, він відновив стосунки зі своєю колишньою дружиною, а з позивачкою він був лише знайомий. З 19 червня 2006 року позивачка у квартирі [ADDRESS] була тимчасово зареєстрована, але у 2010 році її реєстрація була перереєстрована на постійну. Усі члени сімї не знали про реєстрацію позивачки у даній квартирі і [PERSON] сам нічого нікому не казав. Зареєструвати позивачку без згоди матері [PERSON] вдалося лише тому, що він працював у КП ЖРЕП Красногвардійського району і мав добрі стосунки з працівниками. Останні три роки свого життя через надмірне зловживання спиртними напоями він був нерозбірливим у інтимних стосунках із жінками, вів аморальний спосіб життя. Але ж це не означає, що кожна жінка з якою зустрічався [PERSON] мала з ним шлюбні стосунки. В період з 2010 року по 2013 роки позивачка зявлялась у квартирі періодично. Місце реєстрації не було її єдиним та постійним місцем проживання, адже місцем постійного проживання закон вважає адресу, за якою людина проживає більше ніж пів року, тобто позивачка проживала у своєї матері на ж/м [PERSON] у м. Дніпропетровську. Що стосується позовних вимог про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміну черговості то зазначає, що позивачкою не доведено безпорадного стану померлого [PERSON]; не доведено надання [PERSON] матеріальної допомоги чи лікування; не доведено ремонту квартири, оскільки квартира знаходиться в занедбаному стані, тобто відсутні докази будь-якої допомоги, що має матеріальний вираз, тому відсутні всі підстави для зміни черговості спадкування. Крім того, аморальний спосіб життя [PERSON] призвів до того, що він захворів та помер. Ніяких ліків йому не купувалося і ніяких ліків він не вживав. [PERSON] помер від раку печінки, і даний діагноз був встановлений лише на останньому році його життя, але на тій стадії, вже коли було виявлено захворювання лікарі радикального лікування, або оперативного втручання не пропонували. Хвороба дуже швидко прогресувала, але він відмовлявся приймати ліки, вживаючи спиртні напої та погіршуючи свій стан. При критичному стані його забрала швидка допомога і були виписані деякі ліки, але він помер у лікарні. Також вказала, що [PERSON] працював без оформлення трудової книжки і офіційного працевлаштування і лише за 4 місяці до смерті припинив працювати, тому він був працездатною людиною, яка могла себе забезпечити самостійно. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України,\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був зареєстрований та проживав у [INFO] з 16 квітня 1999 року по день його смерті. На підставі розпорядження органу приватизації від 25 грудня 2006 року за № 8/32906 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.39). Згідно технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, площею 13,1 кв.м., кухні, площею 11,4 кв.м., передпокоєм площею 10,8 кв.м., загальною площею 35,3 кв.м. (а.с.10). Згідно заяви [PERSON] від 11 жовтня 2005 року її було тимчасово до 19 червня 2008 року зареєстровано за адресою: [INFO], а з 19 серпня 2010 року вона була перереєстрована за даною адресою на постійне місце проживання, що підтверджується копіє паспорту [PERSON], а також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України (а.с. 26,31). 15 листопада 2013 року [PERSON] помер, про що відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 22 листопада 2013 року складено відповідний актовий запис № 8004, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 543102 (а.с. 5) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть (а.с. 25). Після його смерті відкрилася спадщина, в склад якої входить частина квартири [ADDRESS], яка належала йому на час смерті. 16 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] з підстав того, що вона спільно проживала разом з померлим понад 5 років до дня його смерті, вели спільне господарство, у звязку з чим відноситься до спадкоємців четвертої черги. Постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 15 листопада 2013 року [PERSON] з підстав того, що факт спільного проживання із спадкодавцем повинен бути підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили. Крім того, у спадкодавця є спадкоємець за законом, а саме мати померлого, тобто спадкоємець попередньої черги. 25 червня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ? частину квартири № 17, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Шмідта, буд. 8 [PERSON], про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом (а.с. 99). У судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1999 року позивач [PERSON] спільно проживала з померлим [PERSON] як чоловік і дружина, вели спільне господарство, а також мали спільний бюджет, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. Даний факт підтверджується показами свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON] Так у судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що була знайома з [PERSON] і [PERSON], яку знала по роботі і були з ними ще сусідами. [PERSON] знала з літа 1999 року, часто з ними спілкувалася та приходила у гості. Знає, що проживав [PERSON] спільно з [PERSON] Він як людина непоганий, але зловживав спиртними напоями. З часу коли [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі. він постійно ніде довго не працював. Працював водієм, потім працював у ЖЕКу та ще у нього були роботи, але на які він влаштовувався без оформлення. Забезпечувала сімю позивачка, а саме купували харчі та речі. Коли [PERSON] помер, їй увечері подзвонила [PERSON] і вона відразу ж прийшла допомогти [PERSON] з похованням. Участі у похованні мати [PERSON] не приймала. [PERSON] замовляла усі атрибути для поховання, домовлялася за цвинтар та кафе. [PERSON] постійно скаржився на біль у животі і він постійно знаходився дома. [PERSON] його утримувала, а також робили разом ремонт квартири. Матір [PERSON] допомога їм меблюю, віддала їм стінку. У них вдома була уся необхідна побутова техніка. Матір [PERSON] вона побачила лише на похоронах. Знає, що [PERSON] хворів на туберкульоз і була хвора у нього печінка. Коли йому стало зле, викликали швидку і ліки, яки були призначені лікарем купувала йому [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що [PERSON] разом з [PERSON] прожили разом років 15. Вони часто до неї заходили в гості. Вона теж до них заходила у гості, але не дуже часто, як їхала на базар так і заходила в гості. Це приблизно один раз на місяць. [PERSON] та [PERSON] спілкувалися між собою як чоловік та дружина. Проживали постійно разом. Знає зі слів позивачки, що у даній квартирі знаходилась мікрохвильова піч, яка належить позивачці. Знає, що вони проживали однією сімєю. На похоронах вона не була присутня, але знає про похорони зі слів [PERSON]. Вона прийшла до [PERSON] в гості на 9-й день похорон і була свідком того, як відповідачка вимагала у позивачки свідоцтво про смерть [PERSON], начеб то для того, щоб виписати його з квартири. До цього випадку вона ніколи відповідачку у квартирі [ADDRESS] не бачила. [PERSON] у цій квартирі проживала постійно. Це вона знає з того, що коли б вона не приходила, [PERSON] завжди була вдома. [PERSON] то працював, то не працював. У нього були постійні проблеми зі здоровям. Також знає, що [PERSON] утримувала [PERSON] Цей висновок вона зробила з того, що [PERSON] постійно у неї займала кошти, щоб було як прогодуватися. Також знає, що мати позивачки віддала їй свою меблеву стінку, холодильник, для того щоб вони проживаючи разом могли ними користуватися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що знала [PERSON] він доводиться двоюрідним братом її покійного чоловіка. Знає, що [PERSON] постійно проживав у [INFO]. Проте, коли звільнився з міць позбавлення волі, він деякий час проживав у неї, оскільки у квартирі знаходилися кватиранти. З [PERSON] він познайомився у них. [PERSON] та її чоловік навчалися разом, і тому спілкувалися. [PERSON] та [PERSON] прожили у них деякий час, а потів виїхали до квартири. Вони жили однією сімєю, як чоловік та дружина на протязі тривалого часу. Як у кожній сімї у них теж виникали сварки, але вони були нетривалі. Відповідачка у цій квартирі постійно не проживала, але приїздила до них приблизно раз на рік. Це вона бачила, тому, що їх будинки розташовані поруч і вони постійно спілкувалися і приходили до них. Як раз у цей час вона зі своїм чоловіком займалися переобладнанням свого будинку і тому до них приходили дуже часто, бо їм потрібно була вода. [PERSON] розвівся з дружиною коли сидів у тюрмі, ініціатором розлучення була його дружина. Після того, як він звільнився з місць позбавлення волі він рік посидів вдома., а потім пішов працювати у ЖЕК, але пропрацював там недовго. Потім він працював водієм маршрутки, але у нього забрали права і йому теж прийшлося залишити дану роботу. Після цього він не працював, а сидів вдома, працювала [PERSON] Знає, що [PERSON] разом з покійним постійно робили косметичний ремонт у квартирі, але зараз квартира знаходиться в занедбаному стані через квартирантів. У них у квартирі знаходилися усі необхідні меблі Позивачки мати віддала їм стінку, її чоловік теж робив тумбочку та журнальний стіл. Вона не може сказати, чи приймав участі у похованні [PERSON] його брат та відповідачка, але знає, що [PERSON] організовувала поховання і за яму і за труну і за кафе розплачувалася вона. Свідок [PERSON] надав показання про те, що відповідачка доводиться йому матірю, а померлий був його братом. Він знає, що після звільнення з місць позбавлення волі його брат відновив свої стосунки з колишньою дружиною і проживав з нею разом до 2006-2007 р. Потім він став зловживати спиртними напоями і його покинула дружина. Більше у його брата не було дружин. На дні народження своєї матері він сам приїжджав. [PERSON] була знайома його брата. Вона ні в чому йому не допомагала, оскільки він до останнього часу постійно працював і міг себе сам забезпечити. Працював то в ЖЕКу, то водієм таксі, у нього було 2 трудові книжки. Відповідачка проживає разом з ним. Від чого помер брат він не знає, але приймав участь у похованні, замовляв труну, проте чеків він не має. Проте суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] про те, що [PERSON] була лише знайома [PERSON] і ніяких подружніх стосунків з ним не мала, оскільки даний свідок є заінтересованою особою, так як доводиться рідним сином відповідачки, а також його пояснення спростовуються, як поясненнями свідків так і фотознімками датованими серпнем 2009 року та 2010 року, на яких вбачається, що [PERSON] знаходиться разом з [PERSON] на дні народження, а також [PERSON] та [PERSON] сфотографовані у колі родичів [PERSON] (а.с. 109). В своїх позовних вимогах позивач ставить питання про визнання спільного проживання з [PERSON] однією сімєю у період з 1993 року по день його смерті 15 листопада 2013 року. Суд вважає, що зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України. за нормами якого підлягає вирішенню спір, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна встановити факт спільного проживання позивача і [PERSON] у період до 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення. Враховуючи, вищевикладене, слід вважати, що термін проживання позивача з [PERSON]В однією сімєю без реєстрації шлюбу має обраховуватися з 01 січня 2004 року по 15 листопада 2013 року. Встановлення вищевказаного факту дає позивачу право на спадкування майна померлого, як спадкоємцю четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно розяснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Крім того, згідно п. 5.2. листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року розяснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Таким чином, згідно змісту вказаної норми закону, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. При цьому, суд враховує, що поняття «тривалий час» належить до оціночних категорій і саме суд повинен визначитися з його змістом, ураховуючи конкретні обставини справи та виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості. Свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON] підтвердили факт того, що померлий [PERSON] за станом свого здоровя на протязі тривалого часу ніде не працював, а тому знаходився на утриманні позивачки, однак та обставина, що позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, суду не доведена. Так, у судовому засіданні встановлено, що дійсно [PERSON] помер від раку печінки, що підтверджується довідкою про причину смерті (а.с.6), проте даний діагноз був встановлений на останньому році його життя, що підтверджувалося самою позивачкою, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Свідок [PERSON] суду пояснила, що коли [PERSON] стало зле, його забрала швидка, то були виписані якісь ліки, які купувала позивачка, проте в матеріалах справи відсутні будь-які медичні документи, які б підтверджували лікування діагнозу раку печінки, а також відсутні рецепти лікарів та медичні призначення. Факт того, що [PERSON] тривалий час хворів і знаходився у безпорадному стані, також не знайшов у судовому засіданні свого підтвердження, оскільки єдиними документами, які підтверджували лікування [PERSON] є по-перше виписка із історії хвороби № 5313/606, відповідно до якої з 07 вересня 2005 року по 20 вересня 2005 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в таракальному відділенні 16 МКЛ з діагнозом: тарокальне захворювання правого легеню (а. с. 14), а по друге довідка № 101 від 18 жовтня 2006 року, яка підтверджує стаціонарне лікування легневої хвороби (а.с. 13). Також, суд критично ставиться до пояснень свідків, про той факт, що [PERSON] ніде не працював і знаходився на матеріальному утриманні позивачки, оскільки дані ствердження спростовуються матеріалами справи та показами свідків, зокрема, трудовою книжкою, згідно якої [PERSON] з 27 липня 2004 року по 21 лютого 2005 року працював водієм другого класу на мікроавтобусі та з 28 квітня 2005 року по 19 червня 2006 року працював у приватного підприємця фізичної особи [PERSON] водієм за трудовим договором (а.с.105).А також те, що позивачка та свідки визнали у судовому засіданні той факт, що [PERSON] працював у Кп ЖРЕП, а також працював без оформлення. Факт того, що позивачка неодноразово проводила у квартирі [ADDRESS] ремонт також не знайшов свого підтвердження, оскільки відповідно до фотокарток (а.с. 87- 90), які долучені до матеріалів справи вбачається, що дана квартира знаходиться в занедбаному стані. А інших належних та допустимих доказів на підтвердження чи спростування позовних вимог суду надано не було. Отже, посилання позивачки та її представника на те, що позивачка на протязі тривалого часу матеріально забезпечувала спадкодавця, який перебував у безпорадному стані і який не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду та піклування не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а доводи про те, що позивачка має право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, є на думку суду безпідставними, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті 15 листопада 2013 року [PERSON], а також змінити черговість отримання права на спадкування та прирівняти її до спадкоємців першої черги слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позов задоволено частково, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки часткову суму судового збору сплачену за подачу позову у розмірі 275 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial