Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та майна подружжя, в якому просив суд: розірвати шлюб, укладений 27.08.2015 між сторонами та зареєстрований ВДРАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 2540; визнати земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., та садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн., спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 вартості земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., в розмірі 73 370 грн., залишивши земельну ділянку у власності відповідача; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку садового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн. У подальшому позивач змінив предмет позову, просив суд: визнати недійсною його заяву від 21.10.2015 за реєстровим № 1160, посвідчену приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л., в якій стверджується, що садовий будинок та земельна ділянка набуваються відповідачем в особисту приватну власність; визнати недійсним п. 10 договору купівлі-продажу садового будинку від 21.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1165; визнати недійсним п. 10 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1161; визнати земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., та садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн., спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 вартості земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., в розмірі 73 370 грн., залишивши земельну ділянку у власності відповідача; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку садового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що між сторонами 27.08.2015 було укладено шлюб, зареєстрований ВДРАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 2540. Сімейне життя у сторін не склалось, а тому наразі сторони розривають вказаний шлюб. Спільних малолітніх або неповнолітніх дітей сторони не мають. Позивач стверджував, що за час шлюбу на ім`я відповідача сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1161; садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн., на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 21.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1165. Зі слів позивача, відповідач не визнає, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і що частки цієї власності у них є рівними, так як у пунктах 10 вказаних договорів вказано, що відповідач за згодою позивача, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хоменко Т.Л., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 21.10.2015 за реєстровим № 1160, в якій стверджується той факт, що земельна ділянка набувається відповідачем в особисту приватну власність. Позивач вважає зазначені пункти договорів купівлі-продажу такими, що не відповідають вимогам законодавства та дійсним намірам позивача, а тому повинні бути визнані недійсними. Позивач стверджував, що він є громадянином Ірландії, не володіє українською та російською мовами, сторони між собою спілкуються виключно англійською мовою. Вже після укладання шлюбу, а саме: з 09.03.2016, позивач почав відвідувати курси російської мови рівня А1 і пройшов 42 академічні години, що підтверджується довідкою Центру розвитку мов від 16.05.2018. На думку позивача, це свідчить про те, що на момент укладання вказаних договорів він не розумів українську мову, а тому не розумів зміст підписаної ним заяви, про яку йде мова у пунктах 10 оспорюваних договорів. Під час укладення зазначених договорів перекладача не було, при цьому приватний нотаріус, яка посвідчувала договори, ніяких пояснень стосовно них не давала, письмового перекладу заяви з української на англійську не здійснювалось, усного перекладу під час оформлення договорів та підписання заяви також не було, що підтверджується змістом оспорюваних договорів. Позивач вказував, що у разі здійснення такого перекладу оспорювана заява не була б ним підписана. Позивач вважав і досі вважає, що придбане ним майно є спільним, бо було придбано за час шлюбу, за спільні кошти для проживання їх родини. Позивач підсумував, що згоди на придбання відповідачем спірних житлового будинку і земельної ділянки в особисту власність відповідача він не давав, підписав заяву, не розуміючи тексту в оспорюваних договорах та заяві, а тому пункти 10 даних правочинів та заява повинні бути визнані судом недійсними, так як вказана заява була підписана позивачем під впливом помилки. Позивач звертав увагу суду на те, що він витратив багато коштів на облаштування спірного садового будинку, проживає у ньому, сплачує комунальні послуги та до березня 2018 року членські внески, що підтверджується членською книжкою садовода Садового товариства «СКІФ». Також позивач зауважив, що знайомий був з відповідачем ще з 2013 року, подорожував разом з нею, ще до шлюбу у них були плани придбати власне житло для спільного проживання і вони спільно вели переговори з брокером щодо цього. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 16.11.2017 було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.04.2018 було призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.07.2018 було роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя, виділивши в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2018 було накладено арешт на садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2019 було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. належним чином засвідчену копію заяви позивача від 21.10.2015 за реєстровим № 1160. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представники у судове засідання не з`явились, представник позивача звернулась до суду із заявою про розгляд справи без участі позивача та його представників, позовні вимоги підтримала. У заяві про зміну предмету позову та у відповіді на відзив стверджували, що нотаріус зобов`язаний був запросити перекладача для перекладу оспорюваної заяви позивачу, але не зробив цього, тому заява повинна бути визнана недійсною, і, як наслідок, повинні бути задоволені інші вимоги позивача. Відповідач та її представник у судове засідання теж не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, подали до суду відзив, у якому вказали, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, зароблені та накопичені нею ще до шлюбу, що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця. Також у відзиві було зазначено, що позивач до укладення шлюбу з відповідачем не мав в Україні постійного місця проживання та будь-яких доходів, тому для того, щоб передати кошти відповідачу для придбання спірного майна йому потрібно було б ввезти в України необхідну суму коштів через митний кордон України або зробити відповідний грошовий переказ на ім`я відповідача чи ім`я продавця, чи його представника, проте позивач доказів цього суду не надав і не може надати, оскільки таких дій не робив. Разом з тим, сторона відповідача зазначала, що для посвідчення підпису на заяві про надання дозволу одного з подружжя на придбання іншому з подружжя майна в особисту власність нотаріус не зобов`язаний запрошувати перекладача, так як посвідчує лише справжність підпису заявника, а не зміст самої заяви, при цьому звертали увагу суду на те, що позовна заява, складена українською мовою, у даній справі була підписана особисто позивачем, що вказує на те, що він володіє українською мовою. Вважали, що, якщо позивач не володів українською мовою на час підписання спірної заяви і сам не запросив собі перекладача, це вказує на те, що він підписав її внаслідок власного недбальства, що вказує на те, що дана заява не може бути визнана судом недійсною. Третя особа [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. у судове засідання не з`явилась, звернулась до суду листом, в якому просила слухати справу у її відсутність, свою позицію щодо позову суду не повідомила. Допитана у судовому засіданні 27.05.2019 свідок [PERSON] суду повідомила, що ще до укладання шлюбу між сторонами позивач вже достатньо розумів і російську, і українську мови, що дало змогу їй, не володіючи англійською мовою, протягом 6 місяців до укладення шлюбу сторін викладати йому російську мову. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є громадянином Ірландії, що вбачається з його паспорта. 16.06.2015 між відповідачем та третьою особою [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 794, відповідно до якого сторони погодили до 01.08.2015 укласти договори купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, та садового будинку, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», і відповідач сплатила в майбутньому продавцю в рахунок належних за основним договором платежів 63 000 грн. Між сторонами 27.08.2015 було укладено шлюб, зареєстрований ВДРАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 2540, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. За час шлюбу на ім`я відповідача було придбано наступне майно: земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер 3222487202:02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1161; садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн., на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 21.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1165. У пунктах 10 вказаних договорів вказано, що відповідач за згодою позивача, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хоменко Т.Л., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 21.10.2015 за реєстровим № 1160, в якій стверджується той факт, що земельна ділянка та садовий будинок набуваються відповідачем в особисту приватну власність. Копії вказаних заяв та договорів наявні в матеріалах справи. Згідно з наданими суду копіями податкових декларацій платника податків-фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2012-2015 роки отримала прибуток в розмірі 1 453 329 грн. Як вбачається з виписки по особовому рахунку у du Pasquier&Co (Уан Беттері Парк Плаза Нью-Йорк) позивача, у період з 01.07.2015 по 30.09.2015 кошти з даного рахунку не знімались, а, навпаки, рахунок було поповнено на 4 245 доларів США. Також позивачем було надано роздруківку по його рахунку в Приватбанк за період з 11.04.2015 по 11.04.2018, проте не в повному обсязі, лише з 10.06.2016, а також роздруківку по рахунку у AIB Bank з листопада 2015 року по грудень 2017 року. Вказаними роздруківками не підтверджено, що позивачем було переказано кошти відповідачу або продавцю спірного майна, яка є третьою особою у справі, необхідні для купівлі цього майна. Виділені позивачем маркером пункти у роздруківках не вказують на те, що вони пов`язані зі спірним майном, а ґрунтувати рішення на припущеннях недопустимо. Відповідно до наявної у матеріалах справи копії рахунку позивача з цільовим використанням для заощаджень станом на 01.08.2015 недоступні заощадження становили 27 647,48 євро, перша дата розблокування - 01.05.2017. З 09.03.2016 по 20.04.2016 позивач відвідував курси російської мови рівня А1 і пройшов 42 академічні години, що підтверджується довідкою Центру розвитку мов від 16.05.2018. До наданих суду позивачем копій членської книжки садовода та розрахункової книжки за електроенергію з вказівкою на прізвище та ім`я позивача суд ставиться критично, так як вони не підтверджені відповідною довідкою садового товариства про членство позивача у садовому товаристві «СКІФ». До наданих суду позивачем роздруківок переписки суд також ставиться критично, оскільки в них вживають імена не тотожні з іменами сторін або в них взагалі немає вказівок на імена, там не згадується адреса майна, про яке йде мова, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості пов`язати інформацію, що в них міститься з предметом доказування у даній справі. Роздруківку електронного листа з переліком та вартістю ремонтних робіт суд також не може покласти в основу свого рішення, оскільки в ньому не згадується конкретна інформація, адреса будинку, що позбавляє суд можливості ідентифікувати будинок, про який йде мова у цьому листі. Не може суд взяти до уваги і надану позивачем копію квитанції за оплату газу, так як з неї не вбачається платник та адреса споживання газу. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З огляду на ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 27.12.2007 року) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 17.04.2014 року) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію) З огляду на ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З урахуванням вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на зміст ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. З огляду на ст. 78 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваних правочинів) нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. На угоді може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин. Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою. Відповідно до п. 10 глави 9 Розділу І порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Мін`юсті України 22.02.2012 за № 282/20595, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє. Враховуючи позицію, висвітлену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вбачається з правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, та правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 у цивільній справі № 522/17826/16-ц, укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зазначено, що діє абсолютна презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, за приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог статей 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу вказаних правових норм, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. У матеріалах справи наявні копії попереднього договору купівлі-продажу спірного майна, укладеного відповідачем ще до шлюбу з позивачем, та оспорюваних правочинів, які були укладені в тому числі й на підстави підписаної позивачем заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хоменко Т.Л., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 21.10.2015 за реєстровим № 1160, в якій стверджується, що спірні земельна ділянка та садовий будинок набуваються відповідачем в особисту приватну власність (пункти 10 цих договорів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірне майно було набуте саме в особисту власність відповідача. Більше того, суду не було надано доказів того, що позивачем було надано відповідачу кошти на придбання спірного майна як на час укладання попереднього договору, так і на час підписання основних договорів, а також що сторони за час 2 місяців подружнього життя нажили спільно кошти на придбання спірних земельної ділянки та садового будинку. Вказівки позивача про те, що він не володів українською мовою, а тому не розумів змісту оспорюваної ним заяви і не знав, що підписує заяву, в якій стверджується, що спірні земельна ділянка та садовий будинок набуваються відповідачем в особисту приватну власність, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, так як свідок [PERSON] суду підтвердила, що позивач володів українською та російською мовами достатньо ще до укладання шлюбу з відповідачем. Крім того, підписання позивачем оспорюваної заяви без перекладу вказує на те, що він достатньо володів мовою і нотаріус не повинна була запрошувати для вчинення даної нотаріальної дії перекладача, бо у протилежному випадку з боку позивача мало місце власне недбальство, що не може бути підставою для визнання даного одностороннього правочину недійсним. Доказів того, що позивач просив нотаріуса запросити перекладача чи надати йому переклад підписуваного ним документу або сам вживав для цього заходів, проте його схилили до підпису без участі перекладача, суду надано не було. Вимог закону, які б вказували на обов`язок нотаріуса залучати для вчинення нотаріальної дії перекладача чи забезпечувати переклад документу у разі участі у правочині іноземних громадян, суд не знаходить. При цьому суд враховує рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008, в якому зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З огляду на те, що суду не було доведено, що оспорювана заява є недійсною, суд не має підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] взагалі. Разом з тим, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті за заявою позивача, у задоволенні позову якого відмовлено, згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2018. З огляду на вищенаведене, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, та Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 у цивільній справі № 522/17826/16-ц, рекомендацій, зазначених у Постановах Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed