Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що працює у ПАТ «Азовзагальмаш». За період роботи позивачці була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Згідно із розрахунком позивачки сума заборгованості по заробітній платі складає 29097,38 грн. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати вважає необхідним стягнути на свою користь компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 3315,13 грн. Зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано і моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. Крім того, позивачка просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 29097,38 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 3315,13 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги визнала частково, в частині стягнення суми заборгованості заробітної плати 29097,38 грн. Інші позовні вимоги не визнала, вважала їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача не погодилась з вимогами щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, а також з вимогами стягнення суми моральної шкоди та відшкодування витрат на правову допомогу вказуючи про їх безпідставність. Проте представник відповідача зазначила, що розрахована сума компенсації, яку зазначає позивачка у позовній заяві, є вірною. Просила в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовити у повному обсязі. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка у період з 05 січня 2011 року і по теперішній час працює у відповідача, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці (а.с. 9). За період роботи позивачки їй нараховується заробітна плата. Згідно з розрахунковим листом за січень 2016 року, виданим на імя позивача, заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] складає 29097,38 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Представником відповідача повністю визнана заявлена сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 29097,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідачем вимог закону дотримано не було та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується розрахунковим листом та письмовими поясненнями представника відповідача, внаслідок чого станом на теперішній час перед позивачкою існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 29097,38 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в сумі 29097,38 грн. При розрахунку сум компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати суд виходить з наступного. За статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі Порядок), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Позивачкою заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 3315,13 грн., оскільки несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати призвела до втрати позивачкою частини доходів. Представник відповідача у своїх запереченнях до позову вказує, що відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Проте позивач не додав до позову жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою про виплату компенсації. Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України, ст.34 Закону України «Про оплату праці», положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», статей 10, 60 ЦПК України обов'язок доказування нарахування та виплати компенсації покладається на відповідача. При цьому звернення позивачки до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання відмови відповідача у виплаті компенсації, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 29097,38 грн., підтверджена розрахунковим листом з переліком виплат та залишку заборгованості по заробітній платі та визнана сторонами. У розрахунковому листі та довідці зазначено конкретні періоди виникнення заборгованості із виплати заробітної плати за конкретні календарні дати. Відповідач не надав доказів про нарахування та виплату компенсації на зазначені суми залишку невиплаченої заробітної плати. Отже, оскільки відповідачем проведено виплату заробітної плати з порушеннями передбачених законом строків розрахунків з працівником, з відповідача слід стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка відповідно до Порядку та згідно до проведеного розрахунку позивача, який суд вважає обгрунтованим, складає 3315,13 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачці заробітної плати, позивачці була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 1000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких вона сплатила 292,32 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду, складання запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи, проведення розрахунку середнього заробітку та юридична консультація, тривалість 0,6 годин. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позовна заява [PERSON] не містить вимог про стягнення середнього заробітку, а отже включені до акту прийому-передачі виконаних робіт послуги за проведення розрахунку середнього заробітку в сумі 97,44 грн. не підлягають стягненню. Отже з відповідача на користь позивачки на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 194,88 грн. Що стосується судового збору, то суд виходить з наступного. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вимогами ч. 3 ст. 88 ЦК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.п. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1378 гривень. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 1102,40 грн.

Outcome: partial