Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

У лютому 2013 року Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі по тексту рішення - ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Уточнивши позовні вимоги (а.с. 92-93), Банк просив стягнути з відповідача заборгованість, розраховану на 02.07.2013 року, у загальній сумі 103 097,96 грн., а саме: 6360,02 грн. - заборгованість за кредитом, 33987,57 грн. - за відсотками; 57897,30 грн. - пені; 500,00 грн. - фіксованого штрафу та 4389,07 грн. - штрафу (процентна складова). Представник позивача Бордюг С.Д. в судовому засіданні позов повністю підтримав, суду пояснив, що 18.10.2006 року [PERSON] отримав кредит в сумі 9997,00грн. зі сплатою відсотків у розмірі 25,08% на рік на суму залишку боргу з кінцевим строком повернення - 17.10.2008р. Укладений договір є договором приєднання і повністю відповідає положенням статті 634 ЦК України. Строк позовної давності, на думку представника позивача, не пропущений, оскільки за домовленістю між сторонами він становить 5 років. Окрім того, у вересні-листопаді 2010 року та у травні 2011 року [PERSON] частково сплачував заборгованість і перервав перебіг строку позовної давності (письмові пояснення, а.с.44,160-161). [PERSON] проти позову заперечив. Суду пояснив, що договір фактично не укладений, оскільки недотримана форма договору - заява адресована не Банку, а ТОВ «Приват-Кредит», і представник Банку ніякий договір з ним не підписував. Зазначав, що за придбану ним техніку Банк перерахував продавцю 7 690грн., що і є сумою фактично наданого кредиту. Різниця у сумі (9997,00- 7690,00 грн.) - 2307,00 грн. є незаконною «комісією», яку Банк одразу перерахував ТОВ «Приват-Кредит», тому стягненню з позичальника ця сума не підлягає. [PERSON] також вважав несправедливою умову про збільшення відсотків до 6% в разі порушення зобов»язання позичальником, а вимогу про стягнення пені заявленою з пропуском строку позовної давності (письмові заперечення, а.с. 31-32,78,103). Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані ним докази, встановив такі фактичні обставини справи: 18 жовтня 2006 року [PERSON] просив ПАТ «Приват Банк» надати йому кредит в сумі 9 997,00грн. строком на 24 місяці з відсотковою ставкою 2,09% в місяць. Мета кредитування: купівля товарів народного споживання (монітору, принтеру, системного блоку) та сплата комісії Банку та Компанії (заява позичальника №DNH 4КР85701406, а.с.142, зворот). Заява позичальника, зокрема, передбачала, що поз-чальник без додаткових узгоджень доручає Банку перерахувати 7 690 грн. на рахунок продавця, а також комісію Компанії (ТОВ «Приват-Кредит»), вказану у п.2.2. Умов, на зазначений рахунок у «Приват Банку». Сума комісії, яку мала отримати Компанія, прямо у заяві позичальника, а також в Умовах надання споживчого кредиту, не вказана. Підписуючи заяву, позичальник [PERSON] підтвердив, що отримав повну інформацію про умови кредитування, ознайомився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та згодився, що його заява разом з запропонованими Банком Умовами ..., Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір. Заява також передбачала, що в разі порушенння позичальником зобов»язань за кредитним договором, він сплачує відсотки у розмірі 6% на місяць на суму залишку непогашеної заборгованості. [PERSON] не зміг виконувати прийняті на себе зобов»язання, із-за чого виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунків Банку станом на 02.07.2013 року становить 103 097,96грн. Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Згідно із частиною 1 статті 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У відповідності до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач надав суду докази того, що у 2005 році Банком була запроваджена спрощена процедура укладення договору задля більшої доступності банківських послуг. Запропоновані Банком клієнту Умови та Правила надання послуг становлять постійну частину кредитного договору, а позичальник приєднується до договору шляхом подання і підписання заяви про видачу кредиту (а.с. 162-169). Тарифи, посилання на які містить заява позичальника [PERSON], суду не надані. Натомість, підпис позичальника у заяві про те, що він ознайомлений із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»,«Стандарт», а.с. 151-154) дають підстави для висновку про те, що кредитно-заставний договір між сторонами укладений у належній - письмовій - формі. Перевіряючи доводи відповідача про те, що Банк незаконно у тіло кредита врахував комісію, яка була сплачена на користь ТОВ «Приват Кредит», суд встановив наступне: Відповідно до пункту 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів...» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Як вже було зазначено, ні у заяві позичальника, ні в Умовах чітко не зазначений розмір комісії, яку отримало ТОВ «Приват Кредит». По факту вона становила 2 307,00 грн. У заяві позичальника (а.с.142, зворот) міститься посилання на те, що комісія зазначена у п.2.2. Умов. Натомість, у п.2.2. Умов (а.с. 154) про комісію та її розмір не йдеться. Водночас, право ТОВ «Приват Кредит» на отримання від клієнтів Банку комісійного доходу у розмірі від 1% до 30% від вартості товару без урахування авансу передбачає п.2.2.8 Договору №1 від 18 січня 2005 року, укладеного між Банком з одного боку та ТОВ «Приват Кредит» - з іншого боку (а.с.74-77). Цей договір не є складовою кредитно-заставного договору між Банком та [PERSON], а доказів того, що [PERSON] як клієнту Банку цей договір було надано для ознайомлення - немає. Аналіз договору №1 від 18 січня 2005 року свідчить про те, що ТОВ «Приват Кредит» приймало на себе зобов»язання надавати інформаційно-консультаційні послуги з метою залучення клієнтів та ознайомлювати їх з умовами отримання кредиту. Згідно із пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Послуга у розумінні Закону України № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17 статті 1 Закону). Отже, надання вичерпної інформації клієнту про умови кредитування є обов»язком Банку, за невиконання якого встановлена відповідальність. Дії ТОВ «Приват Кредит» по інформуванню [PERSON] про умови кредитування не є послугою у визначенні Закону № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року, тому умова кредитно-заставного договору про сплату комісії за такі дії є нікчемною. За таких обставин, суд виходить із того, що відповідач отримав від Банку у кредит 7 690,00грн. Умова договору про збільшення розміру відсотків з 2,09% до 6% на місяць в разі порушення зобов»язань позичальником не протирічить положенням ст.1056-1 ЦК України в редакції, яка діяла на день укладення спірного договору. Перевіряючи позовні вимоги і аргументи відповідача проти них щодо позовної давності, суд виходить із положень статті 256 ЦК України про те, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1,3 статті 264 ЦК України). Для окремих позовних вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Отже, стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцами перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (Постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13). Відповідно до наданого позивачем розрахунку пеня за останні 12 місяців перед звернення Банку до суду року становить 16 928,64 грн. (а.с. 158). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення. З [PERSON] на користь Банку підлягають стягненню: 4 053,02 грн. - заборгованості за кредитом, 21 660,27 грн. - заборгованості за відсотками; 10 788,22 грн. - пені (за рік); 500,00 грн.- фіксованого штрафу та 1 825,07 грн. - штрафу (процентна складова), а всього 38 816,58 грн. На підставі викладеного, відповідно до статей 212-215, 218 ЦПК України, -

Outcome: partial