Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, в якому посилався на те, що він мав намір придбати автомобіль і тому 21.08.2017 року підписав з ТОВ «ЄВРОКАР Україна» договір фінансового лізингу № 3525. Після цього на виконання умов договору сплатив кошти в сумі 20000 грн. Позивач звернувся до відповідача щодо отримання автомобіля, відповідач йому повідомив, що сплачена сума є одноразовим платежем комісією за організацію по договору № 3525, що становить 10% вартості автомобіля і він повинен сплатити ще 23% вартості автомобіля, комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% для отримання автомобіля. Після вивчення договору позивачу стало відомо, що договір не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізінгоодержувача без втрати грошових коштів. Договір № 3525 нотаріально посвідчений не був. Вважає даний договір таким, що порушує його права як споживача та таким, що вчинений з порушенням вимог закону. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3255 від 21.08.2017 року, укладений між ТОВ «ЄВРОКАР Україна» та [PERSON], стягнути ТОВ «ЄВРОКАР Україна» на користь [PERSON] сплачені за договором грошові кошти у розмір 20000 грн., витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився. Повідомлений належним чином. Суд розглядає справу заочно, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 21 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 3525 (а.с. 9-16). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власнсоті і булро набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікації та умов (непрямий лізинг) на певний строк на за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно п. 1.3 даного договору лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього договору. Предмет лізингу по даному договору зазначено не було. Відповідно до п. 1.7 вказаного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше ніж 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії на передачу предмету лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже плаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 зазначеного договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 зазначеного договору. На виконання умов договору позивачем було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж за договором у розмірі 20000 грн., що підтверджується квитанцією від 21.08.2017 року № 10 (а.с. 18). Після сплати зазначеної суми відповідач повідомив позивача, що сплачені грошові кошти у розмірі 20000 грн. є одноразовим платежем комісією за організацію договору (п. 9.1. цього договору), що становить 10% він вартості автомобіля і він повинен для отримання автомобіля виконати всі інші умови договору, а саме: сплатити авансовий платіж у розмірі 23% вартості автомобіля, комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3%. Таким чином, відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення платежу авансовий платіж в розмірі 20000 грн. під вигляд комісії за організацію договору фінансового лізингу, яка згідно п. 12.1 ст. 12 договору не повертається в жодному випадку. Відповідач також не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору фінансового лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору і вартості виконаної послуги, яка фактично полягала у виготовленні типової форми договору. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач є споживачем, при цьому, відповідно до п. 2 ст. 627 ЦК України до правовідносин за Договором з участю фізичної особи споживача застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Субєкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Судом встановлено, що у спірному договорі фінансового лізингу від 21.08.2017 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 3.4. статті 3 договору та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значено розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також статті 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені статтею 9 вказаного договору зобовязання лізінгоодержувача сплатити комісію за здійснення необхідних дій за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору недійсними, у звязку з чим вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) й договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. 16.12.2015 р. Верховний Суд України у постанові в цивільній справі №6-2766цс15 казана виклав правову позицію, за якою всі договори фінансового лізингу, які укладені з фізичними особами, повинні бути нотаріально посвідченими. Зазначений висновок ВСУ є обовязковим та має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. Аналогічне обґрунтування визнання договорів фінансового лізингу викладено також в інших Ухвалах ВСС України. Встановлено, що договір фінансового лізингу № 3525 від 21.08.2017 року нотаріально посвідчений не був. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 3195 від 03.08.2017 року має бути визнано недійсним у звязку із несправедливими умовами та з відсутністю нотаріального посвідчення спірного договору. Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивачем були сплачені на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 20000 грн., предмет лізингу позивачу передано не було. Тому суд застосовує односторонню реституцію, а саме стягує з лізингової компанії сплачені позивачем кошти за договором. Аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Outcome: approved