Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі-позивач) звернувшись до суду з позовом, просить стягнути з [PERSON] (далі-відповідач) на користь позивача заборгованість у розмірі 22989,95 грн. за кредитним договором № б/н від 24.09.2012 року та судові витрати у розмірі 1600 грн., посилаючись на те, що 24.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі платою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту позивач керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що відповідач дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням позивача, і відповідач дає право позивачу в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого позивачем, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, оскільки надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач належним чином не виконує свої зобовязання передбачені кредитним договором і тому станом на 31.12.2016 року виникла заборгованість в сумі 22989,95 грн., яка складається з 493,88 грн. заборгованість за кредитом; 17075,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3850,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1070,95 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на вищевказані обставини та пояснив, що відповідач [PERSON] після укладення кредитного договору отримала платіжну картку з терміном дії до червня 2016 року, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідач періодично погашала кредит і згідно розрахунку заборгованості останній раз здійснила платіж 21.06.2013 року у сумі 200 грн. Внаслідок не належного виконання відповідачем своїх зобовязань по погашенню кредиту, позивач з жовтня 2013 року почав нараховувати відповідачу пеню і тому станом на 31.12.2016 року загальний розмір пені становить 3850 грн. Вважає, що підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відмову у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності не має, оскільки позивач не надсилав відповідачу вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом і тому враховуючи те, що термін дії платіжної картки закінчився в червні 2016 року, позивач своєчасно в межах трьох річного року звернувся до суду з позовною заявою. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що після підписання заяви вона у банку отримала платіжну картку, якою користувалася до тих пір поки її не загубила. Розуміючи про необхідність погашення боргу за отриманий кредит, вона не зверталася до банку, щоб анулювати загублену картку та отримати іншу. Вона визнала позовні вимоги в частині того, що зобовязана сплатити банку заборгованість за кредитом у розмірі 493,88 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 1070,95 грн. Решту складових від загальної заборгованості вона не визнає, а саме: не визнала борг по процентам за користування кредитом у розмірі 17075,12 грн. та борг за пенею у розмірі 3850 грн. Про підстави не визнання частини заборгованості пояснити не може. Просила, суд звернути увагу на те, що на даний час вона перебуває у декретній відпустці і отримує державну допомогу у розмірі 860 грн., а її чоловік отримує заробітну плату приблизно 3-4 тисячі гривень. Представник відповідача [PERSON] не дивлячись на те, що відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково, в судовому засіданні просив, суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності. Крім того, під час дебатів він заявив клопотання, якщо суд задовольнить позовні вимоги позивача, то просив розстрочити виплату присудженої заборгованості на три роки, посилаючись на тяжке матеріальне становище відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.09.2012 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання анкети заяви (а.5) на підставі якої відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі платою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6, 124, 125). Із матеріалів наданих представником позивача вбачається, що 11.04.2011 року після підписання анкети-заяви відповідачу було видано кредитну картку терміном дії до червня 2016 року (а.с.73, 99). Згідно розрахунку заборгованості (а.с.3,4) вбачається, що відповідач не належним чином виконувала свої зобовязання перед позивачем щодо погашення кредиту і тому станом на 31.12.2016 року виникла заборгованість в сумі 22989,95 грн., яка складається з 493,88 грн. заборгованість за кредитом; 17075,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3850,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1070,95 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст.ст. 629, 525, 526, 612, 1054 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Вирішуючи клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд враховуючи нижче вказані норми права, вважає за необхідне дане клопотання задовольнити частково. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( частити перша та пята статті 261 ЦК України). Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року (по справі №6-2251цс16) та те, що позивач не предявляв відповідачу вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, оскільки не втратив інтерес до даних кредитних відносин, розраховуючи на те, що відповідач буде виконувати свої зобовязання періодичними щомісячними платежами, тому суд прийшов до висновку, що строк позовної давності починається з наступного дня після закінчення дії платіжної картки, тобто з червня 2016 року. Оскільки, даний позов було предявлено 08.02.2017 року, тому позивач не пропустив трьох річний строк позовної давності. На підставі вищевикладеного, суд відмовляє представнику відповідача у задоволенні клопотання в частині застосування загального строку позовної давності та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом в розмірі 493,88 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 17075,12 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 1070,95 грн. Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 258 ЦК України, суд застосовує позовну давність в один рік до вимоги про стягнення з відповідача пені та комісії у розмірі 3850 грн., так як дана вимога заявлена позивачем за період з жовтня 2013 року по 31.12.2016 року. Суд, застосувавши позовну давність за один рік, а саме: за період з 31.12.2015 року по 31.12.2016 року, встановив, що сума пені та штафу, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1200 грн. Клопотання представника відповідача про розстрочення сплати присудженої заборгованості на ти роки не підлягає задоволенню за не доведеністю. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, суд приходить до наступного. Позивач предявивши до відповідача позов про стягнення заборгованості у сумі 22989,95 грн., сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн. Однак, враховуючи те, що судом позов задоволено частково, а саме: у розмірі 20339,95 грн., що становить 88,47 % (20339,95 грн. х 100% : 22989,95 грн.), тому у відповідності до ст. 88 ЦПК України позивач має право на відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору в сумі 1415,52 грн. (1600 грн. х 88,47% : 100%). З метою належного та своєчасного виконання судового рішення, суд приймає до уваги, що відповідач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, копією паспорта та копією картки платника податків (а.с.57-59,61).

Outcome: partial