Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, треті особи [PERSON], Одеська нова біржа. В обґрунтування\~позову та\~пояснюючи підстави\~звернення до\~суду,\~сторона позивача\~посилалась на\~ті обставини,\~що 15 квітня 1999 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, а також [PERSON], [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №295/99 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді 41/100 домоволодіння, розташованого по вулиці Путьовій, 12, у місті Одесі, відповідно до умов якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] набули право власності на вказане майно. Сторона позивача посилалась на ті обставини, що у будинку №12 по вул. Путьовій у місті Одесі постійно проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В процесі спільного користування нерухомістю між сторонами виникли непорозуміння. Через неможливість врегулювання виниклих питань, [PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому, зменшивши позовні вимоги, просив визнати дійсним договір №295/99 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді 41/100 домоволодіння, розташованого по вулиці Путьовій, 12, у місті Одесі, вселити [PERSON] у будинок №12 по вулиці Путьовій у місті Одесі, у приміщення, позначені на плані-схемі технічного паспорту номерами 1-3 та 1-4 у житловому будинку під літерою «А», а також надати право користування половиною веранди під номером 1-1, яке він займав до виселення. Крім того, сторона позивача просила зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON]І не чинити перешкод [PERSON] у користуванні домоволодінням №12 по вулиці Путьвій у м. Одесі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]І надали відзив на позовну заяву (заперечення), у якому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] чинять перешкоди у користуванні [PERSON] домоволодінням №12 по вулиці Путьовій у місті Одесі. Відповідачі [PERSON],\~[PERSON] правом подачі відзиву на позовну заяву [PERSON] не скористалися, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи, надійшла заява про підтримання зменшених позовних вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Інші учасники судового процесу у відкрите судове засідання не зявилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомо. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, з наступних підстав. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 15 квітня 1999 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, а також [PERSON], [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №295/99 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді 41/100 домоволодіння, розташованого по вулиці Путьовій, 12, у місті Одесі, відповідно до умов якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] набули право власності на вказане майно. Договір на момент укладання був зареєстрований на [PERSON] новій біржі, КП «Бюро технічної інвентаризації [PERSON] міської ради» було видано технічний паспорт [PERSON] на вказане домоволодіння, майнові права [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], були належним чином зареєстровані в [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №121доп. на стор. 130, реєстрація №21568, що підтверджується відміткою ОМБТІ здійсненою на самому Договорі купівлі-продажу. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії І-ЖД №434511, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції 07 грудня 2015 року, [PERSON] 04 грудня 2015 року померла. Судом звернуто увагу, що відповідно до постанови державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори від 26 грудня 2016 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації частки домоволодіння та у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, після смерті [PERSON], померлої 04 грудня 2015 року. Згідно із довідкою №1050 (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію), виданої [PERSON], [INFO] Органом самоорганізації населення комітету мікрорайону «Троїцький» у місті [PERSON] 13 вересня 2017 року, у будинку №12 по вулиці Путьовій у місті Одесі проживають [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Правовідносини між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] у відповідній частині виникли в момент укладення відповідного договору 15 квітня 1999 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, заявлені вимоги підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору. Як сукупно регламентували ст.ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Водночас, біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як регламентувала ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто ЦК УРСР від 18 липня 1963 року вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир не встановлював. В силу ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства і регламентацію виниклих між сторонами правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях продавців відносно підстав для відчуження зазначеної квартири. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем вказаної нерухомості, у звязку з чим права позивача підлягають захисту. Крім того, згідно із ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Судом звернуто увагу на той факт, що позасудовим шляхом між сторонами питання щодо спільного користування нерухомим майном вирішено не було, сторона позивача просила усунути перешкоди у користуванні його власністю та вселити його у спірний будинок. Таким чином, з огляду на викладене, суд визнає даний договір дійсним, оскільки вимоги діючого на час його укладення цивільного законодавства були виконані в повному обсязі, відбулося фактичне виконання умов договору сторонами та була здійснена державна реєстрація набутих майнових прав. Крім того суд вбачає доцільним вселити [PERSON] у будинок №12 по вулиці Путьовій у місті Одесі, у приміщення, позначені на плані-схемі технічного паспорту номерами 1-3 та 1-4 у житловому будинку під літерою «А», а також надати позивачу право користування половиною веранди під номером 1-1, яке він займав до виселення. Відповідно до ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у звязку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 551,20 гривень.

Outcome: approved