Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У поданій заяві, зміненій 18 листопада 2016 року, позивачі просять визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 липня 2003 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] в спадковій справі №615, щодо успадкування права на земельну частку (пай) площею 3,7 умовних кадастрових гектарів в КСП «Агроспілка-Україна» у с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, що належало померлій 13 липня 2000 року [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0170379 від 04 квітня 1997 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 30 травня 1997 року за №9508, спадкоємцем якої був її син [PERSON], котрий прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, а також визнати за ними в рівних долях по ? частині право власності на вказану земельну частку (пай). В обґрунтування своїх вимог позивачі покликаються на те, що 15 серпня 1997 року [PERSON] склала заповіт, за яким земельну ділянку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Агроспілка-Україна» у с.Здовбиця заповіла своєму племіннику [PERSON] Після її смерті [PERSON] своєчасно прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Рішенням суду від 04 грудня 2008 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку (пай) площею 3,7 умовних кадастрових гектарів в КСП «Агроспілка-Україна» у с.Здовбиця, яке надалі було скасовано Апеляційним судом Рівненської області з підстав наявності інших спадкоємців на спірне майно відповідачів по справі, які 18 липня 2003 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, яке з огляду на викладені обставини підлягає визнанню недійсним у частині спірного майна. Після смерті їх батька [PERSON] вони є спадкоємцями за заповітом, своєчасно прийняли спадщину, а тому право власності на спірну земельну ділянку має бути визнано за ними. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів. Відповідачі у судове засідання не зявилися з невідомої суду причини, хоча про дату, місце та час слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно поданих заяв просять у задоволені позову відмовити, застосувати строки позовної давності, справу розглянути справу без їх участі. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. Заслухавши пояснення представника позивача, зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що спірна земельна ділянка (пай) площею 3,7 умовних кадастрових гектарів в КСП «Агроспілка-Україна» у с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області належала [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0170379 від 04 квітня 1997 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 30 травня 1997 року за №9508, яка померла 13 липня 2000 року. Відповідно до ст.524 ЦК України (у редакції 1963 року), що діяв на час спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Кожний громадянин згідно ст.534 ЦК України може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно складеного 15 серпня 1997 року заповіту, посвідчений секретарем виконкому Здовбицької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за №128, [PERSON] земельну ділянку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Агроспілка-Україна» згідно сертифікату серії РВ №0170379 від 04 квітня 1997 року заповіла своєму племіннику [PERSON] Указаний заповіт не змінений та не відмінений, що підтверджується відповідним записом секретаря виконкому від 06 листопада 2000 року. А згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до довідки Здовбицької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №1991 від 10 жовтня 2016 року спадкоємець за заповітом [PERSON] з 2000 року по даний час користувався належною померлій [PERSON] земельною ділянкою (пай) згідно договору оренди, зареєстрованого сільською радою за №142 від 01 березня 2000 року. У відповідності з положеннями ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.34, 35, 38 Закону України Про нотаріат, діючими на час виникнення вказаних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину і у разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, тобто вчинення відповідних дій, у тому числі одержання до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини певних речей з спадкового майна, вжиття необхідних заходів до збереження спадкового майна тощо. Таким чином [PERSON] у межах шестимісячного строку прийняв спадщину після смерті тітки шляхом вступну в управління та володіння спадковим майном, у передбачені ст.553 ЦК України строки від спадщини не відмовлявся та свідоцтво про право на спадщину не отримував, що у розумінні положень ст.560 ЦК України є його правом, а не обовязком у разі прийняття спадщини. Разом з тим, згідно спадкової справи №615, заведеної Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] та [PERSON] від 18 липня 2003 року, які є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер 28 вересня 2001 року та був спадкоємцем за законом на майно померлої 13 липня 2000 року [PERSON], однак не оформив своїх спадкових прав, вбачається, що 18 липня 2003 року відповідачам видано свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на спірну земельну частку (пай). У поданій нотаріусу заяві відповідачі вказували на відсутність інших спадкоємців, що суперечить встановленим судом обставинам про наявність спадкоємця за заповітом [PERSON] та не було належним чином перевірено та враховано нотаріусом при видачі [PERSON] та [PERSON] оскаржуваного позивачами свідоцтва в частині успадкування ними земельної частки (пай). Відповідно до ст.1301 ЦК України та розяснень, які містяться в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 липня 2003 року права позивачів порушуються тільки у частині переходу права власності на спірну земельну ділянку, тому оскаржуване свідоцтво слід визнати недійсним лише у цій частині. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року). Доказів звернення до нотаріуса чи до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку, що належала померлій [PERSON], спадкоємцем якої за заповітом був [PERSON], який помер 12 січня 2016 року, та відмови в оформленні спадкових прав позивачі суду не надали. А тому їх вимога про визнання за ними права власності є безпідставною. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За встановлених судом обставин [PERSON], прийнявши за заповітом після смерті [PERSON] спадщину на належну їй земельну ділянку (пай), з підстав відсутності оригіналу сертифікату на належне останній указаного нерухомого майна, звертався до з позовом до суду. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2008 року позов [PERSON] був задоволений та за ним визнано право власності на це майно, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Рівненської області лише 02 листопада 2016 року за апеляційною скаргою відповідачів від 19 березня 2016 року, поданої після його смерті, про яку позивачі дізналися у травні 2016 року. А загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). З огляду на викладене суд дійшов до висновку, що підстави для застосування строків позовної давності відсутні, а тому позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню. При постановлені рішення відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення на користь позивачів понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 551 грн. 20 коп. у рівних частинах, тобто по 275 грн. 60 коп. з кожного. На підставі наведеного та

Outcome: approved