Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Вимоги мотивовано тим, що вона з народження і по даний час проживає у вказаній квартирі. З 23.01.2013 року була знята з реєстрації за вказаною адресою у примусовому порядку, на вимогу [PERSON] та [PERSON], однак незважаючи на це, продовжує фактично проживати зі своєю бабусею [PERSON], яка є власницею ? частини квартири, однією сім»єю, а відповідно має право на оформлення права проживання в законному порядку. [PERSON]та [PERSON] є власниками по ? частині даної квартири, в ній не зареєстровані, фактично не проживають, однак в кімнати площею 8,3 кв. м. та 12.4 кв.м. у примусовому порядку, без згоди [PERSON], вселили квартирантів. Позивач зазначала, що крім даного житла не має жодного зареєстрованого постійного місця проживання, а попереднє зняття її з реєстрації у спірній квартирі відбулось з порушенням ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки на той момент вона була неповнолітньою. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги приписи ст. 405 ЦК України, відповідно до якої, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування житлом. Зазначає, що визнання права користування житловим приміщенням за [PERSON] не внесе жодних змін чи обмежень прав інших співвласників квартири, оскільки визнання цього права тільки підтвердить фактично існуючий порядок користування квартирою. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки порядок користування спірним нерухомим майном між співвласниками у встановленому законом порядку не встановлений, визнання права користування за позивачем квартирою [ADDRESS] призведе до зменшення обсягу права користування кожного з її співвласників, що є порушенням права власності відповідачів. З наведеним висновком не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], якій належить ? частина квартири, [PERSON] та [PERSON], кожному з яких належить по 1/4 частині квартири (а.с. 13-14). [PERSON] постійно проживає разом зі своєю бабусею [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з народження, проживала задовго до придбання відповідачами [PERSON] та [PERSON] прав на частки у спірній квартирі, та продовжує проживати у ній по даний час за згодою [PERSON] Вказані обставини підтверджуються актами Чернігівської районної у місті Чернігові ради від 12.12.201 року (а.с.15), Комунального підприємства «Деснянське» Черінігіської міської ради від 18.03.2013 року(а.с. 114), від 01.11.2013 року (а.с. 115), від 24.03.2015 року(а.с. 116), від 21.04.2016 року (а.с.117), копією медичної картки профілактичних щеплень (а.с. 16). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.04.2001 (а.с. 10). 23.01.2013 року [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації за вищевказаною адресою за заявою нового власника (а.с. 7). На час зняття з реєстрації, [PERSON] була неповнолітньою. Факт проживання [PERSON] у спірній квартирі разом з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації, не заперечується сторонами у справі. Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема ст. 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності). Згідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до положень ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власники житлової квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування квартирою. Оскільки визнання права користування житловим приміщенням члена сім'ї одного з власників не обмежує прав володіння та користування інших співвласників спірної квартири, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні вимог. Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Оскільки квартира [ADDRESS] є постійним місцем проживання [PERSON] з народження, вона веде разом зі своєю бабусею [PERSON] спільне господарство, є членом її сім»ї, здійснює догляд за нею, як за особою похилого віку, інвалідом другої групи по зору безстроково (а.с. 77), на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України, має право на користування житлом, належним її бабусі [PERSON] При цьому права інших співвласників квартири не зачіпаються, оскільки останні в спірній квартирі не проживають, а визнання за [PERSON] права на проживання в квартирі жодним чином не вплине на розмір часток відповідачів у праві власності на спірну квартиру. Висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] не набула права користування спірною квартирою, є помилковим та спростовується матеріалами справи. Виходячи з наведеного, апеляційний суд знаходить, що позов [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, на підставі ст. 358, 405 ЦК України, підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову не ґрунтуються на повному з'ясуванні обставин справи та нормах матеріального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Outcome: partial