Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що наказом відповідача № 197 від 06.05.2010 року його було відсторонено від роботи до розгляду судом цивільної справи про поновлення позивача на роботі. Рішенням суду й поновлення на роботі було відмолено, але запис у трудовій книжці про відсторонення від роботи існував з 07.05.2010 року до 16.03.2011 року. Це заважало позивачу працевлаштуватися на іншу роботу, зареєструватися у центрі зайнятості як безробітній, він не отримував заробітну плату та залишився без коштів. Просив стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за вимушений прогул з 07.05.2010 року до 16.03.2011 року у розмірі 40837 грн. 63 коп. з урахуванням компенсації та індексації, моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги і просила задовольнити. Представники відповідача у судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував. Суду пояснив, що позивач дійсно був звільнений відповідно до наказу № 222 від 12.06.2007 року за п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2010 року, яке набрало законної сили 28.10.2010 року, у поновленні на роботі позивачу було відмовлено. Наказ № 197 від 06.05.2010 року було видано вже після фактичного звільнення позивача. Крім того, не існувало вимушеного прогулу, оскільки позивача було відсторонено від роботи. Позивач відмовляться з'являтися до відповідача для внесення до його трудової книжки відповідного запису. Позивач не надав також підтвердження спричинення йому морально шкоди. Вважає вимоги позивача щодо сплати йому заробітної плати та моральної шкоди не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював в Депо № 1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбусу з 08.09.2006 року до 11.06.2007 року та був звільнений на підставі наказу № 222 від 12.06.2007 року. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року він був поновлений на посаді, про що було видано наказ на підприємстві № 426 від 14.12.2009 року. Позивач був допущений до роботи і працював в Депо № 1 на посаді водія тролейбусу 3-го класу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення суду від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Наказом № 197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року з внесенням запису у трудову книжку до розгляду судом цивільної справи про поновлення на роботі. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в частині поновлення на роботі Дане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2010 року. [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про скасування наказу № 197 від 06.05.2010 року «Про відсторонення від роботи», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2012 року у задоволенні позову було відмовлено. Дане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.08.2012 року. Судом було встановлено, що наказом № 110 від 16.03.2011 року МКП «Дніпропетровський електротранспорт» наказ № 197 від 06.05.2010 року був скасований у зв'язку з набранням законної сили рішення АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] про поновленні на роботі. [PERSON] звернувся до АНД районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2013 року рішення АНД районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2013 року було змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, а в решті залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Оскільки позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди вже були предметом розгляду судових інстанцій, якими були постановлені судові рішення, що набрали законно сили, позивач та його представник у судовому засіданні не надав суду доказів на підтвердження інших підстав звернення із даним позовом до суду, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, представник відповідача надав суду докази неодноразового виклику позивача для внесення змін до запису у трудовій книжці. Позивач відмовляється з'являтися і тим самим самостійно створює перешкоди для здійснення своїх трудових прав. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed