Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У лютому 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі окрім позивачки зареєстрований і відповідач, який не проживає у квартирі з 2012 року, проте знятись в добровільному порядку з реєстрації не бажає, особистих, побутових речей та меблів відповідач у квартирі немає, він не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує вартість нарахованих комунальних послуг. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] в належній позивачці квартирі остання повинна сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує її право власності. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Представник позивачки - адвокат [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі і усунути позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою та зняти його з реєстрації. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій визнав позов про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування, посвідченого 29.10.2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською Оксаною Григорівною, позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] Вказане підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав Орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації № 28407811 від 17.12.2010 року. Відповідач, згідно долученої до матеріалів копії паспорта громадянина України, довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, зареєстрований у належній позивачці квартирі. Згідно пояснень [PERSON], які визнаються відповідачем, [PERSON] більше року не проживає у належній позивачці квартирі, житловим приміщенням квартири не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації він не бажає, а тому він втратив право користування цим приміщенням. Таким чином, вивчивши надані в обґрунтування позовних вимог письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Відповідно до ст. 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] позивачка не зверталась з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстраційного обліку та їй не було відмовлено у цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною. Таким чином, вимога позивачки про зняття з реєстрації [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: partial