Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

У лютому 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, 3-ті особи: Державний реєстратор Святорпетрівської сільської ради, Державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області про визнання права власності на спадкове майно. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 25 березня 2013 року померла її тітка - [PERSON], яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. За життя [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право на момент смерті [PERSON] заповіла їй - [PERSON]. Заповіт складено та посвідчено 12 березня 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Також за життя [PERSON] 17 листопада 2010 року уклала із Петрівською (зараз - [PERSON]) сільською радою Києво- Святошинського району договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення. Відповідно до умов цього договору Петрівська сільська рада передала у власність [PERSON] земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1600 га, по вулиці Петровського, 140 у селі Петрівське, Києво-Святошинського району (кадастровий номер земельної ділянки 3222485801:01:023:0039). В свою чергу [PERSON] зобовязалася сплатити за договором 252000 (двісті пятдесят дві тисячі) грн., з яких - 50 відсотків від зазначеної суми одразу, залишок коштів перераховувати щоквартально в рівних долях протягом трьох років. Експертна грошова оцінка земельної ділянки за договором купівлі- продажу складала 252000,00 грн. Відповідно до пункту 4.1. Договору купівлі-продажу право власності на вказану земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Договір також є підставою для видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку на імя покупця. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Відповідно до довідки від 16 березня 2015 року № 222 Петрівської сільської ради за договором купівлі-продажу від 17 листопада 2010 року земельної ділянки по вулиці Петровського, 140 оплата в сумі 252000 (двісті пятдесят дві тисячі) грн. проведена повністю. Також зазначаю, що після смерті [PERSON]О у березні 2013 року оплата за договором купівлі-продажу проведена нею, а саме: 11.04.2013р. - 10500,00 грн. 13.06.2013р. - 10500,00 грн. 26.09.2013р. - 10500,00 грн. 27.12.2013р.- 10500,00 грн. 02.04.2014р.- 10500,00 грн. 02.07.2014р.- 10500,00 грн. Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що він нотаріально посвідчений, його сторони досягли істотних умов договору, договір ніким не оспорювався та виконаний в частині оплати, тобто є чинним на сьогоднішній день. Таким чином, [PERSON] набула речових прав на земельну ділянку площею 0,1600 га, по вулиці Петровського, 140 у селі Петрівське, Києво- Святошинського району (кадастровий номер земельної ділянки 3222485801:01:023:0039), а саме право володіння та користування нею і такі права відповідно входять до складу спадщини після її смерті. В межах шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, вона звернулася до Вишгородської районної державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа від 18.11.2013 року номер у спадковому реєстрі 55326515 і 18.02.2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилося після смерті [PERSON] Водночас 18 лютого 2015 року державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори [PERSON] своєю постановою відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку по вул. Петровського, 140, рекомендувавши звернутися з цього питання до суду. Своє рішення нотаріус обґрунтувала тим, що з довідки Управління Держземангенства у Києво-Святошинському районі від 30.10. 2014 року № 01-21/9162 вбачається, що право власно на земельну ділянку по вулиці Петровського, 140 за спадкодавцем [PERSON] не зареєстровано, а за правилами ЦК України (ст. 182) право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації в органах, які здійснюють державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. На підставі вищевказаного просила суд визнати за нею - [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку площею 0,1600 га, по вулиці Петровського, 140 у селі Петрівське (зараз - [PERSON]), Києво- Святошинського району (кадастровий номер земельної ділянки 3222485801:01:023:0039). Позивач в судове засідання не з»явилась, звернулась до суду з проханням слухати справу за її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з»явилися, про день слухання справи повідолялися належним чином, до суду направили заяву про слухання справи у їх відсутності. Третя особа: Держаний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області до суду не з»явився, про день, час та місце слухання справи належним чином повідомлені, до суду направили лист про слухання справи у їх відсутності. Третя особа: Державний реєстратор [PERSON] сільської ради, до суду не з»явився, про день, час та місце слухання справи судом належним чином повідомлений, причини неявки суду не відомі. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку у натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Додатково цивільне законодавство визначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із матеріалів справи, 25 березня 2013 року померла тітка позивачки [PERSON], про що 28.03.2013 року виконкомом Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської видано Свідоцтво про смерть серії 1-ОК № 272309, а/з №11. Після її смерті відкрилась спадщина. За життя [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право на момент смерті [PERSON] заповіла їй - [PERSON]. Заповіт складено та посвідчено 12 березня 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Також за життя [PERSON] 17 листопада 2010 року уклала із Петрівською (зараз - [PERSON]) сільською радою Києво- Святошинського району договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення. Відповідно до умов цього договору Петрівська сільська рада передала у власність [PERSON] земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1600 га, по вулиці Петровського, 140 у селі Петрівське, Києво-Святошинського району (кадастровий номер земельної ділянки 3222485801:01:023:0039). В свою чергу [PERSON] зобовязалася сплатити за договором 252000 (двісті пятдесят дві тисячі) грн., з яких - 50 відсотків від зазначеної суми одразу, залишок коштів перераховувати щоквартально в рівних долях протягом трьох років. Експертна грошова оцінка земельної ділянки за договором купівлі- продажу складала 252000,00 грн. Відповідно до пункту 4.1. Договору купівлі-продажу право власності на вказану земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Договір також є підставою для видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку на імя покупця. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Відповідно до довідки від 16 березня 2015 року № 222 Петрівської сільської ради за договором купівлі-продажу від 17 листопада 2010 року земельної ділянки по вулиці Петровського, 140 оплата в сумі 252000 (двісті пятдесят дві тисячі) грн. проведена повністю. Як вбачається із спадковї справи за № 549/2013 заведеної 25.03.2013 року за життя спадкодавицею [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 12.03.2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номер 452, за умовами якого все своє майно заповідала позивачу, [PERSON]. В установленому законом порядку позивач звернулася до нотаріальної контори щодо оформлення своїх спадкових прав, однак, вона отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1213/02-31 від 12.06.2015 року. Як вбачається із постанови про відмову у вчинені нотіальних дій від 18.02.2015 року, підставою відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину слугувало те, що право власності на зазначену земельну ділянку за спадкодавцем [PERSON] не зареєстровано. Отже вирішити питання оформлення спадщини в нотаріальному порядку неможливо, тому спадкові права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виходячи з вищенаведеного, та з урахуванням того, що спірна земельна ділянка належала на праві власності спадкодавцю на підставі Державного акта, право власності на земельну ділянку у спадкодавця виникло та було зареєстровано у порядку, передбаченому на час виникнення права власності, спадкоємець набув право власності на земельну ділянку, то попри відсутності свідоцтва про право на спадщину спадкові права позивача на земельну ділянку підлягають захисту шляхом визнання його власником майна в порядку спадкування. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першимстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України,встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, Кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписамист. 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно дост. 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістомст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями328,1216,1217,1218,1220,1222,1258,1268,1269,1296 ЦК Українивстановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст.1222, ч. 1 ст.1220 ЦК України. Відповідно дост. 1216 цього ж Кодексуспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписамист. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно дост. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ізст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також,ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбаченийстаттею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Відповідност. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. цивільного законодав Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно дост.1 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Докази, що спростовують даний висновок суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: approved