Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] витребувати на свою користь від відповідачки, як добросовісного набувача, дану частину квартири, а іншу 1/2частини цієї ж квартири включити до складу спадщини, що відкрилася після смерті 31 серпня 2003 р. матері [PERSON]. Вимоги обґрунтував тим, що на підставі договору міни від 09 січня 2003 р. він та його мати набули право спільної власності на квартиру [ADDRESS] в замін відчуження колишній дружині [PERSON], їхньому спільному сину [PERSON] та [PERSON] 22/100 частин домоволодіння №23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві, які належали йому та його матері в рівних частинах. Після смерті матері він захворів на онкологічне захворювання. У 2003 р. йому встановлено 1 групу інвалідності, а з 2005 р. визнано інвалідом 1 групи безстроково. З того часу, фактично перебував у різних лікувальних закладах України, а з травня 2012 р. постійно проживає і знаходиться на повному державному забезпеченні у Вознесенському геріатричному пансіонаті Миколаївської області. Так як в спірній квартирі не міг знаходитись самостійно, домовився зі своєю колишньою дружиною [PERSON] про те, що вона буде здавати квартиру в найм. Проте, у грудні 2014 дізнався, що за договором купівлі-продажу 20 квітня 2004 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] виступаючи як власники спірної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. продали її [PERSON], а той, в свою чергу, 08 листопада 2004 р. подарував квартиру [PERSON] Вважаючи своє майнове право порушеним, оскільки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мали право відчужувати квартиру власниками якої не були, звернувся до суду з даними вимогами. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Відповідачка [PERSON] з представником, третя особа [PERSON] та представник [PERSON] просили позов залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, встановив такі обставини. За договором міни від 09 січня 2003 р. [PERSON] та його мати [PERSON] обміняли належні їм в рівних частках 22/100 частини домоволодіння №23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві на належну в рівних частинах [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с.12). Правовстановлюючим документом [PERSON], [PERSON], [PERSON] на дану квартиру був договір купівлі-продажу оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р. (т. 1 а.с.9, 12). [PERSON] померла 31 серпня 2003 р. (т. 1 а.с.8). Спадщину після неї фактично прийняв [PERSON], оскільки був зареєстрований зі спадкодавцем на час смерті, спадкова справа заведена Першою миколаївською державною нотаріальною конторою. За позовом [PERSON] та [PERSON] рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. договір купівлі ними та неповнолітньою [PERSON] спірної квартири оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р. був визнаний дійсним та визнано було за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири за кожним (т. 1 а.с.14). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2004 р. як правовстановлюючого документу [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали за договором від 20 квітня 2004 р. дану квартиру [PERSON], а той за договором від 08 листопада 2004 р. подарував квартиру своїй доньці [PERSON] (т. 1 а.с. 13, 15) Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 р. рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. залишено без змін та встановлена обставина, що визнання дійсним договору оформленого Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р. про купівлю [PERSON], [PERSON], [PERSON] із визнанням права власності в рівних частках на спірну квартиру не призвело на час ухвалення рішення суду від 15 жовтня 2003 р. до виникнення їх права власності, оскільки власники квартири змінилися за наступною угодою від 09 січня 2003 р. (а.с.17-19). Відповідачкою письмово заявлено про застосування строку позовної давності. Касаційний суд скасовуючи ухвалою від 24 грудня 2015 р. в даній справі раніше ухвалені рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд зауважив на потребу перевірити застосування позовної давності, оскільки ще у липні 2011 р. [PERSON] звертався до органів міліції із повідомлення про позбавлення його права власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до правової позиції ВС України в постанові від 02 грудня 2015 р. в справі №6-895цс15 в разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, то строк позовної давності підлягає поновленню. Згідно оглянутих судом матеріалів перевірки Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області [PERSON] 05 липня 2011 р. звернувся із заявою якою просив провести перевірку по відношенню до [PERSON], яка 20 квітня 2004 р. продала квартиру [ADDRESS]. Згідно розписки [PERSON] на титульному аркуші матеріалів перевірки він особисто 02 серпня 2011 р. отримав постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 27 липня 2011 р. в якій зазначено, що [PERSON]В є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу У відповідності до правового висновку ВС України в постанові від 22 квітня 2015 р. в постанові №6-209цс14 згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Право власності [PERSON] та [PERSON]І, на законних підставах на спірну квартиру не припинялося і без відома позивача квартира вибула у власність [PERSON], а потім [PERSON] Виходячи з принципу рівності ідеальних часток у спільній власності (п. 5 постанови пленуму ВС України № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»), а саме у такій формі вона була набута [PERSON] та [PERSON] за договором від 09 січня 2003 р., то [PERSON] має право на захист своєї ? частини спірної квартири у спосіб визначений ст. 388 ЦК України, тобто шляхом витребування, а не визнання права власності. Витребування за змістом само по собі повертає право власності законному власникові і є підставою для реєстрації речового права. Вимога про включення іншої ? частини квартири до складу спадщини [PERSON] не має під собою законної підстави для задоволення. Позивачем в цій частині вимог обраний неналежний спосіб захисту спадкових прав. Щодо застосування строку позовної давності, то суд вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду. Про наявність порушення свого майнового права зі сторони відповідачки [PERSON] він дізнався у серпні 2011 р. за результатами перевірки своєї заяви органами міліції і з цього моменту почався перебіг строку позовної давності. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України визнання причин пропуску строку поважними покладається на розсуд суду. На момент початку перебігу строку позовної давності серпень 2011 р. [PERSON] не мав певного місця проживання, мав 1 групу інвалідності, відповідно до висновку МСЕК потребував і зараз потребує постійної сторонньої допомоги (т. 2 а.с.124-125,188-198). З травня 2012 р. фактично проживає у Вознесенському геріатричному пансіонаті у Вознесенському районі Миколаївської області. Згідно довідки Вознесенського геріатричного пансіонату від 30 серпня 2016 р. [PERSON] проходив лікування в психіатричній лікарні з грудня 2012 р. по березень 2013 р. внаслідок зловживання спиртними напоями (т. 2 а.с.208-209). Тривалий перебіг у позивача онкологічного захворювання і потреба постійної сторонньої допомоги встановлена висновком профільної медичної установи, тривале лікування в психіатричній лікувальній установі незважаючи на причини, факт проживання в пансіонаті віддаленому від м. Миколаєва, відсутність з серпня 2011 р. по травень 2012 р. постійного місця проживання в сукупності надають підстави для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності оскільки доведена обєктивна неможливість протягом строку позовної давності самостійно захистити свої права [PERSON] На такі ж обставини посилалися в заява про визнання причин пропуску строку поважними й представники позивача (т. 2 а,с. 121-122). Посилання представника відповідачки на довідки пансіонату, що [PERSON]І, з 2012 р. по 2015 р. ліжковим хворим не був, самостійно пересувається, у т.ч. виїздить до м. Миколаєва, та обслуговує себе, не мав потреби в супроводжуючому, суд до уваги не приймає. Інформація в цих довідках видана не тим органом, який компетентний надавати оцінку фізичному стану позивач, надає інформацію про тривале лікування позивача у психіатричному лікувальному закладі, яка не спростовує висновок про незадовільний стан здоровя позивача. Тому позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial