Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила шлюб між нею та [PERSON] розірвати. В обґрунтування позову вказувала, що з 09.08.2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя дітей не мають. Сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки мають різні характери, вподобання та погляди на сімейне життя, що стало причиною непорозумінь між ними, близько пів року проживають окремо, ведуть окремо господарство, шлюбних стосунків не підтримують, шлюб існує лише формально і його збереження є не можливим. 29.12.2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомленні належним чином. 13.02.2018 року представник позивача звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі та позивача, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в поданій 26.01.2018 року заяві позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив справу розглядати без його участі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 09.08.2013 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 922. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 320 грн. сплаченого при поданні позову в сумі 640 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 320 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved