Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки у вказаній квартирі зареєстровані позивачка, її чоловік [PERSON] та її брат [PERSON] . Однак [PERSON] у квартирі з 2006 року не проживає без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має. Враховуючи викладене, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.01.2020 року у вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 13.04.2021 року. Позивач в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Вказана квартира належить позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про право власності на житло від 04.01.1998 року та свідоцтвом про право на спадщину від 01.11.2005 року № 2-1846. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на час розгляду справи, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб ; 109-109/Б-1796 від 05.10.2020 року. Відповідач з 2006 року у даній квартирі не проживає, не несе витрати по її утриманню. Позивач вважає, що відповідач добровільно залишив місце свого проживання, у зв`язку з чим втратив право користування нею. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі підтверджується, крім пояснень позивача, Актами від 15.08.2019 року, 25.11.2019 року, 28.02.2020 року та 04.09.2020 року про не проживання за вищевказаною адресою [PERSON] , та підписаними комісією в складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірної квартири, суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою він тривалий час не цікавиться. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає доведеним відсутність відповідача - [PERSON] в спірному жилому приміщенні більше одного року без поважних причин, а тому позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78, 81 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги в частині примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Крім того, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації. Відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у розмірі 840,80 грн. по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: partial