Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона та відповідач [PERSON] , 12 березня 2003 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області, актовий запис № 3. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду сім`ї стало те, що їхні сімейні проблеми все більше віддаляли їх одне від одного. І в решті їх шлюб розпався. Між сторонами виникли розбіжності, у них різні погляди на життя, на даний час вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, сім`я фактично розпалась, її збереження недоцільне. Посилаючись на викладене та норми закону, позивач просила суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 12 березня 2003 року у виконавчому комітеті Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області, актовий запис № 3 та визначити місце проживання дітей з нею. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про слухання справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. До суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, проти позову не заперечував. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 березня 2003 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області, актовий запис № 3. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли розбіжності, у них різні погляди на життя, вони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, сім`я фактично розпалась, її збереження недоцільне. У відповідності до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Зі змісту ст. 112 Сімейного кодексу України вбачається, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , є неможливим, оскільки сторони не мешкають разом, не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, строк для примирення нічого не змінить. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 12 березня 2003 року у виконавчому комітеті Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області, актовий запис № 3. Діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] . Батьки зобов`язуються утримуватися від дій, здатних погіршити відношення Дітей до іншого з Батьків, наприклад, шляхом умисного формування у них негативного образу про іншого з Батьків. Батьки зобов`язані докладати зусиль для того, щоб зберегти позитивної форму відносин Дітей з іншим з Батьків, не чинити впливу на Дітей з метою погіршення відносин з іншим з Батьків і не втручатися в особисте життя іншого з Батьків. Кожен з Батьків зобов`язується утримуватися від обговорення поведінки іншого з Батьків в присутності Дітей, окрім якщо він/вона згадує про іншого схвально або прихильно. Жоден Батьків не повинен обговорювати юридичні або фінансові питання Батьків у присутності Дітей або з Дітьми. Батьки повинні обговорювати ці питання безпосередньо один з одним, не через Дітей. Жоден із Батьків не повинен безпідставно розпитувати Дітей про діяльність іншого з Батьків. Жоден із Батьків не повинен просити Дітей тримати будь-яку інформацію секреті від іншого з Батьків та допускати, щоб інші особи просили Дітей про це. Жоден і батьків не повинен контролювати телефонні розмови між Дитиною та іншим з батьків. Якщо один із Батьків вступає у повторний шлюб, то він/вона несе обов`язок ознайомити свого нового чоловіка/дружину з умовами цього Договору та сприяти дотриманню своїм новим чоловіком/дружиною намірів Батьків, передбачених у цьому Договорі. Батьки мають бути зазначені, як батьки Дитини в усіх записах (навчальний, медичних тощо), а також мають бути першими зазначені як контактні особи у надзвичайних ситуаціях перед іменами будь-яких інших родичів або третіх осіб. Обом Батькам має бути наданий повний доступ до всіх записів щодо Дитини, які зберігаються третіми особами, включаючи, без обмеження, записи щодо освіти, медичні записи тощо. Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78). У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, [PERSON], № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи викладене та всі істотні обставини які мають значення, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку,суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Стаття 206 ЦПК України визначає що Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову.

Outcome: approved