Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У листопаді 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Держави України в особі: Міністерства юстиції України (надалі - Відповідач 1), Національної поліції України (надалі - Відповідач 2), Офісу Генерального прокурора (надалі - Відповідач 3), Державної казначейської служби України (надалі - Відповідач 4) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури в якій позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури в розмірі 774000,00 грн.; стягнути з відповідача шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку судові витрати пов`язані із розглядом справи в розмірі 10 713,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 10.10.2007 по 10.11.2007 та з 14.06.2010 по 05.07.2017, тобто 85 місяців та 21 день, [PERSON] незаконно притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів. Так, 10.10.2007 постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Хруль В.В. порушено кримінальну справу № 06-8714 відносно [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 186 КК України; 10.11.2007 постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Заворітного В.В. кримінальну справу № 06-8714 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України; 14.06.2010 постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Кравцова О.Г. скасовано постанову про закриття кримінальної справи № 06-8714, матеріли кримінальної справи направлені до ГСУ МВС України для організації виконання; досудове розслідування по справі № 06-8714 тривало до 11.01.2011; 11.01.2011 [PERSON] було оголошено про закінчення досудового слідства та надано матеріали для ознайомлення; 10.02.2011 заступником Генерального прокурора України Блажівським Є.М. було затверджено обвинувальний висновок відносно [PERSON] та [PERSON] ; 12.12.2011 суддею Печерського районного суду м. Києва постановлено вирок, яким [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України; 12.03.2013 ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд; розглянувши повторно кримінальну справу № 06-8714 суддя Печерського районного суду м. Києва постановив вирок, яким повністю виправдано [PERSON] ; вказаний вирок набрав законної сили. Таким чином перебування позивача під слідством та судом тривало 85 місяців та 21 день; такі дії та рішення органу досудового слідства, прокуратури і суду спричинили позивачу значних моральних страждань, що відшкодовуються державою в повному обсязі, незалежно від вини службових осіб, відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Згідно Висновку експертного дослідження № 23414/17-61 від 16.01.2018, позивачу спричинено моральну шкоду орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої шкоди складатиме 129 мінімальних заробітних плат. Зважаючи на обставини, викладені у позові, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 17.11.2020 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 11.01.2020. 21.12.2020 від представника відповідача Державної казначейської служби України на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, зважаючи на те, що, згідно п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, зазначений орган має бути відповідачем у справі, а якщо відповідним нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України; разом з тим, Держказначейство не порушувало жодних прав та інтересів позивача, не вступало у правовідносини із позивачем, жодної шкоди позивачу не завдавало; позивачем безпідставно завищено розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно, до пункту 3 статті 13 Закону «Про порядок відшкодування, моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом» провадиться виходячи з розміру не менше одногомінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розміри мінімальної заробітної плати на 2020 рік установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 4 723.00 гривень. Разом із тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності ним Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітноїплати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожитковою мінімумудля працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня2017 року та становить 1600 грн. 23.12.2020 представником відповідача - Офісу Генерального прокурора надано відзив на позов у якому проти задоволення позову відповідач заперечує з огляду на наступне. В зазначений позивачем період перебування під судом та слідством безпідставно включено період касаційного оскарження вироку. Позивач перебував під слідством і судом у період з 10.10.2007 ( порушення кримінальної справи щодо нього за ч.2 ст. 186 КК України) по 10.11.2007 (закриття зазначеної кримінальної справи) та з 14.06.2010 (скасування постанови про закриття кримінальної справи) по 15.05.2016 (винесення ухвали Апеляційним судом м. Києва), тобто 72 місяці. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі Наданий позивачем експертний висновок про визначення розміру шкоди не може бути належним доказом з огляду на наступне. 16.11.2017 адвокат позивача, [PERSON] звернувся з заявою про проведення експертизи. В той час, можливість призначення експертизи на замовлення учасників справи виникла з 15.12.2017, у звязку з набранням чинності статті 106 ЦПК України. Крім того, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність відповідно до ч. 5 ст. 106 ЦПК України (у редакції від 15.12.2017), а тому даний доказ не може бути належним. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду від 24.01.2018 у постанові № 711/5994/15-ц висновки судово-психологічної експертизи носять рекомендаційний характер, а наведені розрахунки є рекомендаційними, відтак не можуть бути покладені в основу рішення суду. Зважаючи на обставини викладені у відзиві, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 23.12.2020 представником відповідача - Національної поліції України надано відзив на позов у якому проти задоволення позову відповідач заперечує з огляду на наступне. З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що Позивач, висловлюючи свої доводи щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої діями та рішеннями органів досудового розслідування, а саме слідчими Печерського районного управління ГУМВС України в місті Києві у період часу з 10.10.2007 по 10.11.2007 та слідчими Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України у період часу з 14.06.2010 по 10.02.2011, належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому шкоди саме Національною поліцією України як органом державної влади або її посадовими особами. Позивач не надав доказів яким чином проведення слідчих дій у 2007,2010,2011 роках пов`язано з діями, рішеннями чи бездіяльністю саме Національної поліції України, як органу державної влади, утвореному Урядом у 2015 році. Відтак, Відповідач - 2 не був ні органом досудового розслідування, ні органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, а відтак не може бути відповідачем у даній справі. 31.12.2020 представником відповідача - Міністерством юстиції України надано суду відзив у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Законодавством, що регулює порядок та підстави стягнення шкоди, завданої фізичній або юридичній особі внаслідок незаконних дій прокуратури, чітко встановлено суб`єктивний склад учасників цих спірних правовідносин, до яких Мінюст не має відношення. Позивачем не доведено факту заподіяння шкоди даним відповідачем. Відтак Міністерство юстиції України не є належним відповідачем по даній справі, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню. 09.01.2021 представник позивача надав відповідь на відзив, у якій зазначає наступне. Позивач має право самостійно визначати склад осіб, які братимуть участь у розгляді справи. Функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України покладена на Держказначейство; шкода, завдана незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади покладається саме на державу, а не на державний орган. Відтак заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Міністерства юстиції України Євглевська О.В. проти задоволення позовних вимог заперечував, поклавшись на обставини, викладені у відзиві. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Кутєпов О.Є. проти задоволення позовних вимог заперечував, поклавшись на обставини, викладені у відзиві. Представники відповідача Національної поліції України, Державної казначейської служби України в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10.10.2007 постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Хруль В.В. порушено кримінальну справу № 06-8714 відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. 10.11.2007 постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Заворітного В.В. кримінальну справу № 06-8714, порушену 10.10.2007 відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний 12.10.2007 відносно [PERSON] та [PERSON] , скасований. 14.06.2010 постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Кравцова О.Г. постанову слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10.11.2007 про закриття кримінальної справи № 06-8714 скасовано як незаконну; матеріали кримінальної справи направлені до ГСУ МВС України для організації виконання. 18.06.2010 постановою начальника ГСУ МВС України Фаринника В.І. доручено розслідування кримінальної справи № 06-8714 декільком слідчим; старшим слідчої групи призначено старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ підполковника міліції Сушка Р.М. 18.06.2010 старший слідчій в особливо важливих справах ГСУ підполковник міліції Сушко Р.М. прийняв кримінальну справу № 06-8714 до свого провадження. 02.08.2010 постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. злочинні дії [PERSON] та [PERSON] перекваліфіковані з ч. 2 ст. 186 КК України із порушенням кримінальної справи відносно вказаних осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. 04.08.2010 постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. [PERSON] притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України. 04.08.2010 постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. мірою запобіжного заходу обвинуваченому [PERSON] обрано підписку про невиїзд. 10.11.2010 постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого [PERSON] 16.11.2010 постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України [PERSON] накладено арешт на вклади, цінності, а також все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] 11.01.2011 постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. притягнуто [PERSON] як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України. 11.01.2011 [PERSON] було оголошено про закінчення досудового слідства та надано матеріали кримінальної справи для ознайомлення. 10.02.2011 заступником Генерального прокурора України Блажівським Є.М. затверджено обвинувальний висновок відносно [PERSON] та [PERSON] 12.12.2011 року суддею Печерського районного суду м. Києва Смик С.І. постановлено вирок у справі № 1-209/11, яким [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України; запобіжний захід [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд скасовано. 12.03.2013 ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Розглянувши повторно кримінальну справу, суддя Печерського районного суду м. Києва Білоцерківець О.А. постановив вирок у справі № 757/8169/13-к від 11.10.2013, яким повністю виправдав [PERSON] за відсутністю складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.04.2016 вирок Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2013, яким [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України за відсутності в діянні складу злочинів, залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 вирок Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2013 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15.04.2016 залишено без мін. Звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди, позивач посилається на незаконність дій та рішень органів досудового слідства і прокуратури. Зазначає, що вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили повністю доведений факт незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, а також незаконного арешту всього майна позивача, що обмежувало його права як громадянина. Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін по даній справі, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як визначено у ст.ст. 55, 56 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Аналізуючи норми чинного законодавства, суд зазначає, що моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Так, згідно висновку експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження № 23414/17-61 від 16.01.2018, події досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи № 06-8714 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, які тривали 85 місяців 21 день, є для [PERSON] психотравмуючими; внаслідок зазначених подій [PERSON] спричинено моральну шкоду; орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої [PERSON] шкоди в літературному позначенні складатиме матеріальний еквівалент 129 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Відповідно до положень ст. 143 ЦПК України ( в редакції, що діяла до 15.12.2017) для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, що беруть участь у справі. Разом з тим, з 15.12.2017 на законодавчому рівні визначено право учасника справи подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення відповідно до вимог ст. 106 ЦПК України. З наданого висновку експертного дослідження вбачається, що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність відповідно до вимог ст. ст. 384,385 КК України. Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Великої Палати Верховного Суду(ВС/ВП № 522/1029/18 від 18.12.2019) - непопередження експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку тягне за собою неналежність експертного висновку. За нормами ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Оцінюючи наданий позивачем висновок експертного дослідження,суд вважає наданий доказ недопустимим, оскільки можливість складання висновку за зверненням учасника справи на момент складання дослідження передбачено ще не було, оскільки така можливість була передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності такими змінами до ЦПК України, в тому числі, в частині викладення ст. 106 цього Кодексу у вищевказаній редакції. Крім того, судом враховано, що у наданому позивачем висновку експерт не обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відтак, позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог та заподіяної шкоди. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому моральної шкоди неправомірні діями, рішеннями органів досудового розслідування, що визначені позивачем, як учасники справи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Крім того заявляючи вимоги до Міністерства юстиції України позивачем не враховано положення ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відтак, Міністерство юстиції України не є юридичною особою, яка в силу вимог ст. 1176 ЦПК України може бути відповідачем за даними позовними вимогами. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Разом з тим, відповідачі, в силу викладеного в ст. 12 ЦПК України принципу змагальності сторін, мають право заперечувати проти позовних вимог, надаючи відповідні докази на підтвердження своєї правової позиції. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивачу не відшкодовуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed