Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняте підвальне нежитлове приміщення загальною площею 17.6 м? за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що будинок на [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова. Спірне нежитлове приміщення було переобладнано з житлової квартири №2 та передано в оренду [PERSON] відповідно до договору оренди від 19.05.1993 року № 409, термін дії якого закінчився 01.0.11996 року. 15.05.2020 року комісією у складі представників ЛКП «Левандівка» було виявлено факт самовільного використання даного приміщення власницею квартири [ADDRESS] - [PERSON] . Незаконне займання відповідачем зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада в особі уповноваженого нею виконавчого органу - Управління комунальної власності позбавлена передбаченого ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном, тому просить позов задовольнити. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідач не подала суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого не повідомила. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 02.12.2016 року №1125, одним із основних завдань управління є виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова. Судом встановлено, що на підставі рішення Залізничного райвиконкому м. Львова №109 від 10.03.1987 року будинок за адресою: [ADDRESS] було передано на баланс ЖЗЕО залізничного району /а.с.5-7/. Як вбачається із матеріалів справи, будинок [ADDRESS] на даний час знаходиться на балансі ЛКП «Левандівка» та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова. Як вбачається із договору на оренду нежитлових приміщень №409 від 19.05.1993 року, приміщення підвалу площею 17,6 м? на [ADDRESS] передано в оренду [PERSON] . Строк дії договору до 01 січня 1996 року /а.с.15-16/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартири [ADDRESS] . Як вбачається із копії акта, долученого до матеріалів справи, складеного комісією ЛКП «Левандівки», нежитлове приміщення, розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 17,6 м? під інд. №ХІ самовільно використовує мешканка кв. [ADDRESS] [PERSON] /а.с.11/. Згідно довідки від 24.02.2020 року нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , а саме: підвал площею 17,6, індекс приміщень ХІ є самовільно зайняте мешканкою квартири №3 [PERSON] /а.с.20/. Відповідно до листа від 11.03.2020 року ЛКП «Левандівка» скеровувало [PERSON] рекомендацію про вивільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] площею 17,6 м? /а.с.21/. Право власності належить до основоположних прав, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. У даному випадку предметом спору є вимога про звільнення зайнятого відповідачкою належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення, яка є різновидом вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відтак, самовільне зайняття відповідачкою нежитлового приміщення поза волею власника є порушенням права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи те, що відповідачка без належних на те підстав зайняла нежитлове приміщення підвалу під індексом ХІ площею 17.6 м? за адресою [ADDRESS] , вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору при поданні позову до суду у сумі 2270,00 гривень.

Outcome: approved