Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

У позовній заяві з врахуванням доданих уточнень [PERSON] просить постановити рішення про визнання недійсними: рішення Куснищанської сільської Ради Любомльського району Волинської області від 18.10.1994 року №3/1 щодо надання у приватну власність [PERSON] земельних ділянок; Державний акт на право власності на земельну ділянку від 01.09.1997 року на ім'я [PERSON]; частково свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] від 26.10.2010 року щодо спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] земельних ділянок площею 0,25 га та 0,3152 га; рішення Куснищанської сільської Ради Любомльського району від 26.01.2011 року №3/4 в частині затвердження технічної документації і передачі [PERSON] земельних ділянок площею 0,25 га та 0,3152 га; Державних актів на право власності на земельну ділянку [NUMBER], [NUMBER] на ім'я [PERSON]; вчинених 01.10.2016 року [PERSON] договорів дарування [PERSON] земельних ділянок площею 0,3148 га та 0,2493, а також державної реєстрації цих договорів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Куснищанської сільської Ради від 18.10.1994 року №3/1 їй у приватну власність передано для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,13 га. Однак не може одержати державні акти на ці ділянки, оскільки частина цих земель перейшла у власність сусідів. Після смерті [PERSON] [PERSON] одержала у спадщину ділянки площею 0,61 га і оформила державні акти. Після цього межа належних [PERSON] ділянок змістилась на ділянку позивачки, хоча із [PERSON] ніколи спорів про межі земельних ділянок не було. Дочка [PERSON] - [PERSON] із своїм чоловіком стали винищувати фруктові дерева для приховування попередніх меж. Створена Любомльською районною Радою у 2014 році комісія прийшла до помилкових висновків щодо причин зміни конфігурацій земельних ділянок, а в актах погодження меж свого підпису не ставила. Причиною порушеного права вважає незаконне збільшення земельної ділянки [PERSON] при видачі їй державний актів до 0,61 га, хоча відповідним рішення загальна площа одержаних нею земель становить 0,45 га. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] з викладених в позовній заяві фактичних обставин та норм закону заявлені вимоги підтримали в повному об'ємі. Відповідач [PERSON], представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] позов не визнали і пояснили, що [PERSON] набула земельні ділянки в порядку спадкування за тими документами, які були видані спадкодавцю [PERSON] Відповідач і її представник [PERSON] після оформлення документів [PERSON] у 2011 році знали про встановлені межі, однак до суду не звертались, через що строк позовної давності по їх вимогах збіг, тому просять застосувати наслідки пропуску такого строку. Представник Куснищанської сільської Ради [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що під час оформлення документів для видачі державного акта [PERSON] бралось до уваги фактичне землекористування. За межами ділянок для обслуговування житлових будинків і [PERSON], і [PERSON] використовували колгоспні землі для власних потреб, відтак при оформленні документів це було враховано. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Рішенням Куснищанської сільської Ради від 18.10.1994 року №3/1 на підставі Декрету КМ України від 26.12.1992 року №15-92 передано [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,20 га; [PERSON] - відповідно 0,25 і 0,13 га. Відповідно до акту від 20.08.1979 року [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку висесено в натурі земельну ділянку площею 1000 м2 розмірами 21х50 м(згідно із схемою меж відведеної ділянки від дороги ділянка має ширину 21 м). Винесення меж відбулось відповідно до рішення Куснищанської сільської Ради від 10.08.1979 року №15. За результатами складеного технічного звіту 01.09.1997 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,61 га для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства. Такий акт видано на підставі приєднаної до технічного звіту копії рішення Куснищанської сільської Ради від 18.10.1994 року №3 про передачу [PERSON] у власність для тих же цілей земельної ділянки площею 0,61 га. Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за законом [NUMBER], зареєстрованим в реєстрі за №1855, після смерті 03.12.1998 року [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 0,61 га успадкувала [PERSON] Рішенням від 26.01.2011 року №3/4 Куснищанська сільська Рада Любомльського району затвердила Технічну документацію із землеустрою і передала [PERSON] земельні ділянки площею 0,25 га кадастровим номером [NUMBER] та площею 0,3152 га кадастровим номером [NUMBER]. 12.06.2016 року комісія Куснищанської сільської Ради провела обміри земельної ділянки [PERSON] Згідно з доданої до акту комісії схеми ширина земельної ділянки над дорогою становить 18 метрів. 06.09.2011 року на ім'я [PERSON] видано Державні акти на земельні ділянки кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER]. 01.11.2016 року [PERSON] подарувала вказані ділянки [PERSON], підписавши нотаріально посвідчені договори. З цього дня остання є зареєстрованим власником земельних ділянок. Згідно із п.1 Декрету КМ України від 26.12.1992 року №15-92 сільські, селищні, міські Ради народних депутатів були зобов'язані забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Аналіз вказаної норми свідчить, що передачі у приватну власність підлягали лише ділянки, які перебували у користуванні громадян. З наданих сторонами доказів суд приводить до висновку, що згідно з актом від 20.08.1979 року земельна ділянка [PERSON] надавалась у встановленому порядку відповідно до рішення Куснищанської сільської Ради від 10.08.1979 року №15. При цьому актом визначено ширину земельної ділянки позивачки. Оскільки інших доказів сторони не надали, суд приходить до висновку, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,25 га рішенням від 18.10.1994 року №3/1 [PERSON] могла бути надана лише шириною 21 м, тобто без порушення встановлених у 1979 році меж ділянки, за рахунок збільшення її довжини. Рішень щодо попереднього надання чи перебування земельної ділянки у користуванні [PERSON] сторони не надали. Однак сторона позивача не оспорювала рішення від 18.10.1994 року №3/1 з цих підстав. Тому суд з огляду на рівність сторін і прийняття до уваги законним цього рішення щодо [PERSON], таким же законним суд вважає і щодо [PERSON] Отже, із заявлених підстав суд не вбачає підстав для визнання недійсним чи протиправним рішення місцевої Ради від 18.10.1994 року №3/1. Таким чином, на час смерті [PERSON] вона була власником двох ділянок загальною площею 0,45 га(0,20+0,25). Згідно із ч.ч.5, 6, 8 ст.17 ЗК України 1990 року передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Державний акт на ім'я [PERSON] грунтується на рішенні від 18.10.1994 року №3/1, однак приєднана до технічного звіту копія не відповідає архівній копії щодо загальної площі переданих [PERSON] ділянок. Інших доказів про зміну вказаного рішення чи прийняття іншого, в тому числі, щодо вилучення частини земельної ділянки [PERSON], сторона відповідачів [PERSON], [PERSON] не подали. Відтак суд приходить до висновку, що видача Державного акта на ім'я [PERSON] на ділянку площею 0,61 га не відповідає рішенню органу місцевого самоврядування. Відповідно до акту від 12.01.2016 року ширина земельної ділянки [PERSON] після встановлення меж ділянки [PERSON] становить 18 метрів від дороги, що безсумнівно не відповідає межам ділянки, встановленим у 1979 році. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсним Державного акту [PERSON], а відтак і Державних актів [PERSON], Свідоцтва про право на спадщину та рішення місцевої Ради від 26.01.2011 року №3/4 як похідних правочинів, встановлені. Згідно із змістом позовної заяви позивач [PERSON] про порушення її земельних прав, в тому числі, меж земельної ділянки, дізналась щонайменше у 2011 році, коли [PERSON] одержала Державні акти і їй заново були встановлені межі її ділянки. Згідно із ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сторона відповідачів [PERSON], [PERSON] зробила заяву про застосування позовної давності. Сторона позивачів не надала жодних пояснень і доказів іншого порядку обчислення цього строку чи поважності причин його пропуску. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Право власності на земельні ділянки у [PERSON] виникло на основі такого ж права у [PERSON], яка у встановленому порядку розпорядилась своїм майном. Оскільки відповідні рішення та акти судом не скасовані, відсутні підстави для визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок. Таким чином, позовні вимоги в їх сукупності задоволенню не підлягають. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору у зв'язку з відмовою у позові відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed