Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , яким просила суд постановити рішення, яким заповіт складений 02.10.2015 року [PERSON] , і посвідчений Зав`яловою Іриною Альбертівною, нотаріусом нотаріального округу Козельського району Калужської області РФ, - визнати недійсним. Правовою підставою даного позову стало те, що на думку позивача заповідач розпорядився у заповіті майном, яке мало режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] вимоги позову не визнав, подав письмовий відзив, та пояснив, що піклувався батьком, батько неодноразово надавав заповіт на його ім`я, і вважав, що майно, яким розпорядився батько не перебувало у спільній власності батька та матері, і перебувало лише у власності батька. Треті особи [PERSON] , [PERSON] підтримали доводи позову. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.11.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, третіх осіб, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.02.1956 року (а.с.9) [PERSON] 23.06.1975 року на підставі договору купівлі- продажу будинку придбав у власність житловий будинок [ADDRESS] . Даний договір зареєстрований у погосподарській книзі Красносілької сільради 26.06.1975 року (а.с. 11-12 + зворот). Сторонами визнано та не оспорювалось, що у 1982 році подружжя збудувало на земельній ділянці по [ADDRESS] новий двоповерховий будинок. Будинок побудований самочинно, про що свідчить відмітка у тезнічному паспорті (а.с. 16-22). [PERSON] померла [INFO] За життя [PERSON] залишив заповіт від 02 жовтня 2015 року, який посвідчений Зав`яловою Іриною Альбертівною, нотаріусом нотаріального округу Козельського району Калужської області РФ, яким [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, чи в чому воно би не полягало, та де б воно не перебувало, а саме, земельну ділянку та житловий будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 7). Після його смерті відкрилась спадщина. Спадщину прийняли за законом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та за заповітом [PERSON] , які є дітьми вищевказаних спадкодавців, і які зареєстровані у даному новопобудованому будинку (а.с. 24,25,26, 30-34). Відповідно до ст.\~22\~\~КпШС\~України (втратив чинність з 01 січня\~\~2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 2 ст.\~23\~КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст.\~10\~ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).\~ Відповідно до п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій Державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1075 року № 45/5 (що була чинною на час набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок), право особистої власності громадян на жилий будинок, серед іншого, може бути підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі- продажу. Зі змісту п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (що була чинною на час набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок), вбачається, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. \~ \~ \~ \~Аналіз змісту наведених положень цього нормативно- правового акту дозволяє суду дійти до висновку, що виникнення права власності на житлові будинки, споруди в сільській місцевості, не залежало від державної реєстрації цього права, тобто записи, в тому числі і у погосподарських книгах, визнавались законодавцем в якості акту органів влади, що підтверджують право власності на житлові будинки. Суд вважає що у даній справі не спростована презумпція спільної сумісної власності на майна набутого за життя подружжям [PERSON] , [PERSON] . Ааналогічна позиція висловлено у Постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11. Отже майно яким розпорядився [PERSON] у своєму заповіті мало режим спільної власності подружжя. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до вимог ст.203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом із тим, в силу положення ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд дійшов до висновку, що оскільки оспорюваним заповітом заповідач розпорядився часткою майна, яка йому не належала за життя, то правочин (заповіт) слід визнати частково недійсним. Решта доводів позову зводиться до власного розуміння діючого законодавства, не є істотними, і не впливають на висновки суду. Доводи заперечень знаходяться за межами предмету спору, зводяться до власної оцінки та власного розуміння доказів, діючого законодавства, і не впливають на висновки суду. Питання судового збору не порушувалось. На підставі наведеного,

Outcome: partial