Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суд [PERSON] вказувала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , а також є головою ОСББ «[ADDRESS]». Відповідач [PERSON] 26 вересня 2019 року придбала квартиру [ADDRESS] , та набула, зокрема, обов`язки із утримання належного їй майна. Утім, як зазначає позивач, із [PERSON] склались напружені стосунки, поведінка відповідача стала загрозливою для [PERSON] , такою, що порушує її права на повагу до честі гідності та ділової репутації. Вищевказане, на думку сторони позивача, виражається у розповсюдженні інформації у листі [PERSON] , адресованому ГУ ДПС України Одеської області, №Б/207 від 01 липня 2020 року щодо надання нею житла в оренду за адресою: [ADDRESS] , що не відповідає дійсності та підлягає визнанню недостовірною та спростуванню. Відповідач [PERSON] скористалась правом подачі відзиву на позовну заяву, надала відзив на позов, у якому зазначила, що звернення до ГУ ДПС України Одеської області щодо фінансового стану [PERSON] не є незаконним, зазначила також, що позивач не виконує своїх посадових обов`язків як голова ОСББ «[ADDRESS]», бажає набути права власності на її квартиру усупереч її волі. Із приводу заявлених позовних вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації позивача нічого не пояснила. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилася, заперечувала проти заявлених вимог, із приводу звернення до податкових органів щодо надання позивачем у оренду житла звернулась із метою встановлення чи сплачує [PERSON] податки, установлені законом. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення до суду, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що дійсно [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , а також є головою ОСББ «[ADDRESS]». Указане підтверджується матеріалами справи, не заперечувалось стороною відповідача. Відповідач [PERSON] 26 вересня 2019 року придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу серії ННХ №452796, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лебідь О.В. У матеріалах справи знаходиться лист Головного управління ДПС України в Одеській області Державної податкової служби України, адресований [PERSON] , у якому адресату запропоновано надати пояснення із приводу використання майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: щодо надання майна в оренду без сплати податків, а також про виклик до органу для з`ясування відповідних питань. На вищевказаний лист 05 серпня 2021 року [PERSON] повідомила податковий орган, що ніколи не надавала вказане майно в оренду. У матеріалах справи також знаходяться заяви сусідів [PERSON] від 22 вересня 2020 року та [PERSON] від 17 вересня 2020 року про те, що позивач ніколи не надавала в оренду майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . У матеріалах справи також знаходиться лист податкового органу від 09 вересня 2020 року, який підтверджує, що вживаються заходи щодо перевірки інформації з приводу наданні в оренду майна [PERSON] в оренду майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно із положеннями ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Згідно із ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Також слід зазначити, що ст. 16 Закону України «Про інформацію» установлено, що податкова інформація - це сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функції та завдань (пункт 74.3 статті 74 Податкового кодексу України). Відповідно до підпункту 17.1.9. пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України контролюючим органом (посадовими особами) по платнику податків передбачено нерозголошення відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю, що стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законом. Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 визначено, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Ст. 21 Закону України «Про інформацію» встановлено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім, суб`єктів владних повноважень. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, відповідно до ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних». Утім, у даному випадку з огляду на те, що податковим органом здійснюється перевірка щодо дотримання позивачем податкового законодавства [PERSON] , а звернення громадянина із заявою до органу щодо порушення законодавства іншою особою не забороняється законом, суд вбачає визнати висновки сторони позивача передчасними та вбачає обґрунтованим відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Отже, у силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищевказаних позовних вимог, то не підлягають задоволенню й похідні позовні вимоги щодо відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд Дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed