Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до КП«Виробниче управління комунального господарства» з позовом про стягнення компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі середнього заробітку за період з 23.08.2014 року по 04.03.2015 року що становить 21858,12 грн. Рішенням суду в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що трудові відносини у позивача виникли саме з КП «Виробниче управління комунального господарства», а не з Ніжинською міською радою і саме до компетенції КП «ВУКГ» віднесено питання про компенсацію середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22.08.2014 року було визнане незаконним розпорядження секретаря Ніжинської міської ради Лінника А.В. про дострокове розірвання контракту з [PERSON] і поновлено його на посаді начальника КП «ВУКГ» Ніжинської міської ради з 28.03.2014 року. Суд також стягнув з КП «ВУКГ» Ніжинської міської ради на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 16393,59 грн (без утримання обов'язкових платежів) за період з 28.03.2014 року по 22.08.2014 року включно. Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 01.09.2014 року рішення Ніжинського міськрайонного суду від 22.08.2014 року в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника КП «ВУКГ» було допущено до негайного виконання. 17.03.2015 року старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Чернігівській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 750/1574/14, виданого 18.02.2015 року Ніжинський міськрайонним судом на виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду від 22.08.2014 року, у зв'язку з тим що розпорядженням міського голови Ніжинської міськради № 22 від 05.03.2015 року [PERSON] поновлено на посаді начальника КП «ВУКГ» з 28.03.2014 року [PERSON] вважає, що він має право на отримання від КП «ВУКГ» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 21858,12 грн за період з 23.08.2014 року по 04.03.2015 року. В судовому засіданні [PERSON] підтримав свій позов у сумі 21250,95 грн за період з 01.09.2014 року по 04.03.2015 року. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача. Проте, такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Статтею 236 КЗпП України передбачено право працівника у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі на отримання середнього заробітку за час затримки. Питання про поновлення на роботі [PERSON] і виплату йому саме КП «ВУКГ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22.08.2014 року. Вказане рішення набрало законної сили. Згідно до п.1.2., 7.1., 7.2., 8.1. статуту КП «ВУКГ», засновником підприємства і власником його майна виступає територіальна міська громада м.Ніжина в особі уповноваженого нею органу - Ніжинської міської ради, управління підприємством здійснюється на основі поєднання прав засновника і прав підприємства, яке самостійно розробляє та затверджує штатний розпис, і до компетенції засновника не відноситься оплата праці начальника. За штатним розписом (а.с.122), посада начальника КП «ВУКГ» віднесена до одиниць цього підприємства, а контрактом визначене матеріальне забезпечення цієї посади. Оскільки за грошовими зобов'язаннями, пов'язаними з трудовими договорами, відповідальність несе КП «ВУКГ», то ця юридична особа і є належним відповідачем по справі. Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені норми права, обставини справи і дійшов неправильного висновку про неналежність відповідача. За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню. Вирішуючи питання про можливість задоволення позовних вимог [PERSON], суд апеляційної інстанції виходить з положень ст.233 КЗпП України, а саме: працівник може звернутися про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позовні вимоги [PERSON] не стосуються виплати заробітної плати (ст.94 КЗпП України), а пов'язані з виплатою середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином, на дані правовідносини розповсюджується дія ч.1 ст.233 КЗпП України, тобто за захистом свого порушеного права [PERSON] мав право звернутися протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON] вказує у позові що рішення суду про поновлення його на роботі виконувалось з 23.08.2014 року та фактично було виконано 05.03.2015 року і виконавче провадження закрито у зв'язку з виконанням 17.03.2015 року. Таким чином, [PERSON] знав про порушення свого права ще з серпня 2014 року по 05.03.2015 року, але з позовом звернувся тільки 25.02.2016 року, тобто з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Стаття 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього кодексу, суд може поновити ці строки. [PERSON] на підтвердження поважності причин пропуску строку посилається на недобросовісну поведінку Ніжинського міського голови Лінника А.В., який своїм розпорядженням № 25 від 06.03.2015 року скасував розпорядження № 22 від 05.03.2015 року про поновлення [PERSON] на посаді на виконання рішення суду, у зв'язку з чим [PERSON] вимушений був оскаржувати розпорядження № 25 в судовому порядку і лише 05.02.2016 року було ухвалено рішення Ніжинським міськрайонним судом про скасування розпорядження № 25 від 06.03.2015 року, після чого вже [PERSON] зміг звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Представники КП «ВУКГ» та Ніжинської міської ради вважають названі припини пропуску строку не поважними і вказують на те, що позивач у суді першої інстанції не заявляв клопотання про поновлення строку. Апеляційний суд знаходить вказані [PERSON] причини пропуску строку поважними і вважає за можливе поновити строк для звернення до суду. Посилання представників відповідача та третьої особи на відсутність клопотання про поновлення строку є безпідставним, оскільки на дані правовідносини не розповсюджується дія ст.256, 267 ЦК України щодо позовної давності, а діють ст.233, 234 КЗпП України, які регулюють строки звернення до суду та право суду поновити ці строки при наявності поважних причин, визначених позивачем. Що стосується визначення розміру середнього заробітку, то суд апеляційної інстанції бере до уваги середньоденний заробіток, визначений рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22.08.2014 року у сумі 202,39 грн (без утримання обов'язкових платежів) та підтриманий позивачем період з 01.09.2014 року по 04.03.2015 року що становить загальну суму 21250,95 грн (без утримання обов'язкових платежів). Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ці обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав заперечень щодо розміру чи розрахунку, наданого позивачем. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в розмірі, який ним був підтриманий в суді першої інстанції, тобто 21250,95 грн (без утримання обов'язкових платежів). Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України, а саме: на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сума судового збору сплаченого при подачі позову у розмірі 551,21 грн і на користь держави підлягає стягненню з відповідача 606,32 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги. Оскільки вказаним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved