Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У лютому 2016 року позивач, [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був укладений 12 грудня 2010 року між сторонами та визнати право приватної особистої власності на вищезазначену квартиру. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначив, що 12.12.2010 року між нею та [PERSON], [PERSON] в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу з розстроченням платежу належної Відповідачам квартири [ADDRESS]. За умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу Відповідачі зобовязались, після повного розрахунку за квартиру, але не пізніше 01 січня 2016 року передати у власність Позивачки спірну квартиру, а Позивачка в момент укладення договору оплатила частину вартості квартири у сумі 40.000 (сорок тисяч) грн., і зобовязалась виплачувати кожного року у строк до 31 грудня поточного року по 20.000 (двадцять тисяч) грн. Договір був укладений у простій письмовій формі і підписаний сторонами. Позивачка належним чином виконувала умови договору, що підтверджується розпискою до договору. У 2011 року померла [PERSON], після її смерті всі розрахунки за договором Позивачка здійснювала з Відповідачем як єдиним спадкоємцем та співвласником спірної квартири. 30 листопада 2014 року позивачка достроково розрахувалася із відповідачем за договором від 12.12.2010 року. На той час відповідач потребував грошей на лікування і тому запропонував відкласти нотаріальне оформлення на інший час. Позивачка погодилась на це так як грошей на оформлення у неї не було а за умовами договору нотаріальне оформлення повинен був оплатити відповідач. Сторони усно домовились про те, що відповідач збере необхідну суму грошових коштів після чого буде здійснено нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу; однак до теперішнього часу [PERSON] свої зобовязання не виконав, на зв'язок не виходить, іншим чином крім судового захисту прав Позивачки не має. На цих підставах просить Суд ухвалити рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири, який було укладено у простій письмовій формі дійсним. Позивач в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просила його задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача, та ухваленні заочного рішення, та без застосування технічних засобів. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст. 77 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 169 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення. Відповідно д ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав: Судом встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2010 року між позивачем, [PERSON], відповідачем, [PERSON] та його дружиною [PERSON], в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу з розстроченням платежу квартири [ADDRESS]. Як встановлено в судовому засіданні спірна квартира, на час продажу, належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року видане відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, право власності на неї було зареєстровано у встановленому законом порядку у ОКП «Дніпродзержинське БТІ, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності. Судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу Відповідачі зобовязались, після повного розрахунку за квартиру, але не пізніше 01 січня 2016 року передати у власність Позивачки квартиру [ADDRESS], а Позивачка в момент укладення договору оплатила частину вартості квартири у сумі 40.000 (сорок тисяч) грн., і зобовязалась виплачувати кожного року у строк до 31 грудня поточного року по 20.000 (двадцять тисяч) грн.. Договір був укладений у простій письмовій формі і підписаний сторонами. Позивач передала а Відповідачі отримали грошові кошти у сумі 40.000 (сорок тисяч грн.), про що була написана розписка. Як встановлено в судовому засіданні, на підтвердження права власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] оригінал свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року видане відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому та передали ключі від квартири. За умовами договору відповідачі виїхали із спірної квартири а позивачка заселилася та почала мешкати у цій квартирі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка належним чином виконувала умови договору, що підтверджується розпискою до договору, після смерті [PERSON] всі розрахунки за договором Позивачка здійснювала з Відповідачем як єдиним спадкоємцем та співвласником спірної квартири, що підтверджується додатками до розписки. 30 листопада 2014 року позивачка достроково розрахувалася із відповідачем, що підтверджується відповідною розпискою. На час звернення до суду Відповідач не виконав своїх обовязків за розпискою від 12.12.2010 року чим порушив права позивачки. Як зазначено в статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Письмовими доказами які підтверджують домовленість сторін щодо настання правових наслідків укладеного правочину є укладений у простій письмовій формі договір купівлі продажу нерухомого майна, підписаний сторонами у присутності свідків, наявність у Позивача оригіналів документів: технічного паспорта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивача права, як власника придбаного нерухомого майна, порушені, це виражається у тому, що право власності не визнається через те, що нерухоме майно після померлої дружини не перейшло у власність відповідачу, а тому неможливо укласти нотаріально посвідчений договір. Статтею 321 ЦК України передбачено, що «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». У відповідності до ст. ст. 227, 242 Цивільного кодексу України для договорів купівлі - продажу, міни нерухомості, у разі, якщо хоча б однією стороною є громадянин, встановлено обов'язкову нотаріальну форму договору. Судом встановлено, що між сторонами під час укладення договору, було повне взаєморозуміння, всі умови договору сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного вони не мали. В теперішній час відповідач ухиляється від належного нотаріального посвідчення договору, що порушує право власності позивача, який не може в повній мірі володіти, використовувати та розпоряджатися своїм нерухомим майном. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права ти інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права тощо. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, відповідно до ст. 334 ч. 3 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у покупця з часу такого посвідчення чи з часу вступу в законну силу рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцю), а покупець приймає його або зобов'язується прийняти та заплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди по всім істотним умовам договору. Між сторонами була досягнута згода по умовам договору; нерухоме майно, яке було об'єктом договору купівлі-продажу, було передана позивачу у власність, а це означає, що, у відповідності з ч.2 ст.640 ЦК України, договір купівлі-продажу дійсно був укладений з моменту передачі відповідного майна. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, квартири [ADDRESS] дійсним та визнання на придбану квартиру права власності за позивачем з подальшою реєстрацією у відповідних органах державної реєстрації, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved