Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути заборгованість із заробітної плати за період червень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 22 068, 62 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з переведеням починаючи з 02 серпня 2016 року по 01 листопада 2019 року у розмірі 148 594,56 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18 липня 2017 року по 01 листопада 2019 року у розмірі 278 167,04 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5538,98 грн. В обґрунтувування позову зазначила, що з листопада 2007 року по серпень 2016 року вона працювала у Державному підприємстві «Донецька залізниця». Наказом від 01.08.2016 року № 376/НОК-ос/лс її було звільнено за п. 5 ст. 36 КЗпП України з Державного підприємства «Донецька залізниця» у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Відповідно до запису в трудовій книжці наказом від 01.08.2016 року № 08/ДН-лс позивача прийнято бухгалтером 2 категорії фінансового сектору відділу електропостачання Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 11134/ДН-ос від 14.07.2017 року позивача звільнено з посади у звязку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року клопотання звільнено позивача від сплати судового збору. Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання на 12 год. 00 хв. 12 лютого 2020 року. 2 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позов представника відповідача Комісарової А.В. , в якому відповідачем заперечуються позовні вимоги з огляду на те, що науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», яким засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській владі, також вказувалось на неможливість здійснити з позивачем розрахунки у зв`язку із відсутністю первинних документів, заперечується правильність наданих позивачем розрахунків та недоведеність обставин, на які він посилається, надано суду платіжні відомості, що на думку відповідача свідчать про відсутність заборгованості. 14.01.2020 року представником позивача [PERSON] подано до суду відповідь на відзив відповідача, в якій він заперечив щодо обставин та доказів викладених у відзиві. Водночас, позивач не заперечив отримання авансу за березень 2017 року в розмірі 1900, 32 грн. та зменшив розмір позовних вимог на зазначену суму, надав новий розрахунок розміру компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в зв`язку із зменшенням загальної суми заборгованості із заробітної плати. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року за клопотанням представника позивача допущено до участі у справі експертів з питань права: Романовську Людмилу Анатоліївну , Черновську Світлану Миколаївну та викликано для участі в судовому засіданні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02 квітня 2020 року. 01 липня 2020 року в судове засідання представник позивача не з`явився через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності позов просив задовольнити, експерти з питань права в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили, письмових пояснень не надали, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідач про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не з`явився, у зв`язку з чим суд розглянув справу за відсутності сторін справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Так, згідно зі ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Аналогічні положення передбачені й в ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення відповідач суду не надав. Що стосується доводів відповідача з посиланням на відсутність первинних документів, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, то слід зазначити, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить саме на роботодавці, а не на працівникові. Невжиття роботодавцем (відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької, Луганської областей триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан позивача. Незважаючи на те, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Крім того, відповідно до наказу регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська Залізниця» від 26.06.2017 року № 899-Н Про введення в дію порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», що міститься в матеріалах справи, відповідач був зобов`язаний провести з позивачем розрахунок. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отрималла всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як було судом встановлено, що з листопада 2007 року по серпень 2016 року позивач працювала у Державному підприємстві «Донецька залізниця». Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року № 4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця». Крім того, відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру. На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 року та 03.06.2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів Товариства з повідомленням ДФС про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника переведеного з ДП «Донецька залізниця». Наказом від 01.08.2016 року № 376/НОК-ос/лс позивача звільнено за п. 5 ст. 36 КЗпП України з Державного підприємства «Донецька залізниця» в зв`язку з переведенням до структурного підрозділу Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Наказом від 01.08.2016 року № 08/ДН-лс позивача прийнято бухгалтером 2 категорії фінансового сектору відділу електропостачання Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця». Наказом № 384-Н регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 року, встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 0-00 годин 16.03.2017 року. У наказі зазначалося, що оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи. 17 липня 2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 11134/ДН-ос від 14.07.2017 року позивача звільнено з посади у звязку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. На день звільнення позивача із регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період червень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Отже, позивач знаходилась з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, тому при звільненні не отримала всі належні їй платежі, за вирахуванням отриманого нею авансу за березень 2017 року в розмірі 1900,32 грн., а саме: за період червень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 20168,30 грн. (двадцять тисяч сто шістдесят вісім грн. 30 коп.) без утримання податків та зборів, з яких 190,31 грн. (червень 2016 року)+ 1842,20 грн. (липень 2016 року) + 196,31 грн. (серпень 2016) + 2484,30 грн. (березень 2017 року) + 3670,65 грн. (квітень 2017 року) + 3670,65 грн. (травень 2017 року) + 0,0 грн. (червень 2017 року) + 8113,88 грн. (липень 2017 року, в тому числі вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку). Щодо доводів відповідача про відсутність заборгованості за період з червня по серпень 2016 року, слід зазначити, що ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. АТ «Укрзалізниця», надаючи до відзиву на позовну заяву копію платіжної відомості № 99 за серпень 2016 року, не довело, що зазначені в ній суми отримала саме позивач або вони перераховані на її особистий рахунок. Крім того, відомість стосується виплати заробітної плати за серпень 2016 року в той час, як позивач вказує на заборгованість за червень, липень, серпень 2016 року. Натомість, позивач надала суду копії табелів обліку робочого часу, копію розрахунку відпустки та копії розрахунків заробітної плати, з яких слідує, що вказані суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплата простою нараховані проте не виплачені. Крім того, суд зазначає, що у постанові касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року по справі № 221/4255/16-ц досліджувалось питання та було встановлено, що комісією з реорганізації ДП «Донецька залізниця» разом з ПАТ «Укрзалізниця» та регіональною філією «Донецька залізниця» організовано роботу з визначення, виплати заборгованості з заробітної плати працівників ДП «Донецька залізниця», переведених на роботу до регіональної філії «Донецька залізниця», також визнаються зобов`язання щодо матеріального забезпечення у період праці в ДП «Донецька залізниця». Тобто, при звільненні позивача за п. 5 ст. 36 КЗпП України з Державного підприємства «Донецька залізниця» в зв`язку з переведенням до структурного підрозділу Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з нею мав бути проведений розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати. Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Трудове законодавство під звільненням розуміє припинення або розірвання трудового договору, а отже з позивачкою повинен бути здійснений повний розрахунок, проте, такий розрахунок не був проведений. Доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності правових підстав покладення відповідальності саме на відповідача, не враховуються судом. Неможливість надати первинні документи на підтвердження фактичного виконання позивачем робіт та як наслідок неможливості здійснення нарахування заробітної плати не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. Враховуючи, що з 02.08.2016 року позивач перебувала у трудових відносинах саме з відповідачем, а спір між сторонами виник щодо виплат заробітної плати за червень-серпень 2016 та березень-липень 2017 року, суд вважає, що [PERSON] обґрунтовано пред`явлено позовні вимоги саме до ПАТ «Українська залізниця», які підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом п. 8 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Зазначена правова позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі № 592/11217/16-ц. Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний Позивачем правильно та з дотриманням вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості. Підставами невизнання відповідачем правомірності заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є посилання на Науково-правовий висновок від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, викладений на бланку Торгово-промислової палати України на замовлення ПАТ «Українська залізниця», згідно якого встановлено на думку відповідача відсутність вини роботодавця у невиконанні вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку зі звільненими працівниками. У той же час, суд вважає, що відповідачем при посиланні на даний висновок не береться до уваги, що обставини та події вказані в документі, зокрема щодо військових дій та проведення антитерористичної операції на сході України, стосуються в першу чергу подій 2014 року. Разом з тим, як встановлено судом, позивач була прийнята на роботу до ПАТ «Українська залізниця» 02.08.2016 року, тобто вже під час проведення антитерористичної операції. При цьому, відповідачем також не заперечувався факт того, що в період з серпня 2016 року по березень 2017 року будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок в тому числі в частині внесення запису про звільнення позивача у липні 2017 року. У силу положень ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, який в матеріалах справи відсутній. Не було його надано відповідачем і в ході розгляду справи. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщена в місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання відповідачем власних обов`язків перед позивачем не встановлено. За таких обставин, суд вважає, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що з 20 березня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» втратила об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників, матеріали справи не містять. Безпідставним є посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з розивачем, зокрема відсутністю доступу до первинних документів, оскільки така позиція повністю спростовується доказами у справі, зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача та виданого наказу (розпорядження) про звільнення з роботи в якому відповідач точно зазначив кількість днів не використаної відпустки, табельний номер, тощо. Зазначене свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку. Крім того, суд надає належну оцінку доводам відповідача про те, що форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією РФ та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, вказуючи на їх безпідставність, оскільки форс-мажорні обставини не можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначаючи, що жодним нормативно-правовим актом про працю не передбачено підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Свою правову позицію щодо належного доказу, що підтверджують форс-мажорні обставини висловив касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2018 у справі № 802/805/17-а, відповідно до якої єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави звільнення від відповідальності, встановленої ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є сертифікат Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сипи), що прямо передбачено у ч. 7 ст. 6 цього Закону, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин. Крім того, науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року № 671/97-ВР, п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 року № 44(5). Так, відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини. Відповідно до Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин, зокрема п. 3.3. встановлено, що Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чиним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Пунктом 3.5. встановлено, що уповноважені особи - співробітники ТПП України, співробітники регіональних торгово-промислових палат, які внесені до Реєстру уповноважених осіб із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та наділені повноваженнями щодо засвідчення відповідних обставин. Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. Регламенту ТПП України веде єдиний Реєстр сертифікатів, виданих ТПП України та регіональними ТПП (Реєстр сертифікатів), про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та Реєстр уповноважених осіб. Ведення Реєстру сертифікатів і Реєстру уповноважених осіб, здійснює департамент юридичного забезпечення ТПП України. Згідно з пунктом 5.3. Регламенту уповноважена особа ТПП України, регіональної ТПП після розгляду заяви, підготовки сертифіката і до його видачі заявнику зобов`язана зареєструвати електронну версію сертифіката в Реєстрі сертифікатів із присвоєнням йому порядкового номера. Після отримання порядкового номера та видачі оригінала сертифіката заявнику один екземпляр підлягає зберіганню в уповноваженому органі, що видав сертифікат, і один депонується в ТПП України, термін зберігання яких становить 4 (чотири) роки з дня видачі. Також згідно з п. 5.6. Регламенту ТПП України веде єдиний Реєстр уповноважених осіб із засвідчення форс мажорних обставин (обставин непереборної сили) (Реєстр уповноважених осіб), до якого вносяться прізвище, ім`я, по батькові такої особи, посада в ТПП України/в регіональній ТПП, знання мов, зразок підпису. Звільнення з посади тягне автоматичне виключення з Реєстру уповноважених осіб. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Обов`язковою умовою звільнення від відповідальності є те, що особа не могла передбачити подію. Враховуючи, що відповідач перереєстрував філію в м. Лиман на підконтрольну територію ще в 2015 році, але окремі підрозділи продовжували здійснювати господарську діяльність на окупованій території свідчить про цілковиту обізнаність відповідача про надзвичайні і невідворотні події, які відбувались на непідконтрольній території Луганської області. Враховуючи наведене та те, що наданий відповідачем науково-правовий висновок не внесено до реєстру сертифікатів відповідно до Регламенту ТПП суд приходить до висновку, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, має виключно інформаційний характер та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) Частина 2 ст. 115 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Щодо посилання відповідача на аналогічні правові висновки, висловлені Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17, від 24.10.2019 року у справі № 266/4637/18 в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини не відповідає дійсності, оскільки в зазначених рішеннях суди дійшли висновку про наявність саме сертифікату. Аналогічна позиція зазначена в ухвалі Верховного суду від 29.07.2019 року по справі № 185/5811/18. Крім того, алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права, підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 910/4994/18). Також представник позивача в позові зазначає про наявність преюдиційних фактів встановлених в рішеннях адміністративних судів, що набрали законної сили. Так, на підставі заяв колишніх працівників відповідача було видано наказ начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09.10.2017 року № 1776 «Про проведення позапланового заходу у формі інспекційного відвідування Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 30.01.2018 року № ДЦ-103/540/0001/19 на Акціонерне товариство «Українська залізниця» накладено штраф у розмірі 11169,00 грн. Не погоджуючись з постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 30.01.2018 року № ДЦ-103/540/0001/19 Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області № ДЦ-103/540/0001/19 від 30.01.2018 року у розмірі 11169,00 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.06.2018 року у справі № 805/1756/18-а залишене без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року у справі № 805/1756/18-а у задоволенні позову відмовлено. В касаційному перегляді відповідачу було відмовлено. У рішеннях суду було встановлено факти порушення АТ «Укрзалізниця» трудового законодавства, а саме: «Як було встановлено у судовому засіданні підставами для проведення перевірки позивача стали заяви колишніх працівників щодо невиплати заробітної плати та інших передбачених платежів. Зазначена обставина позивачем визнається та не є спірною. При цьому, будь-яких належних доказів того, що позивач не мав змоги з обґрунтованих і незалежних від нього обставин виплатити кошти колишнім працівникам, відповідачу в ході перевірки та суду в ході судового засіданні надано не було». «Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що відповідач при проведенні перевірки зробив правомірні висновки про порушення Акціонерним товариством «Українська залізниця» законодавства про працю». Разом з тим, колегією суддів в даній справі було встановлено та зазначено, що Законом № 1669 не непередбачено звільнення суб`єктів господарювання від своєчасного виконання своїх обов`язків у сфері законодавства про працю, а тому, в даному випадку, висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 має виключно інформаційний характер та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)». Також, відповідно до постанов Першого апеляційного адміністративного суду по справах № 805/4027/17 від 20.11.2018 року та № 805/3889/18 від 20.11.2018 року, якими встановлені факти порушення Відповідачем трудового законодавства, та відсутність будь-яких поважних причин для невиплати заробітної плати звільненим працівникам, встановлено, що Регіональна філія Донецька залізниця ПАТ Українська залізниця була зареєстрована в м. Лиман Донецької області 26.11.2015 року, тобто порушення ст. 117 КЗпП України відбувалось вже після перереєстрації відповідача на підконтрольній території. Відповідно до ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначені рішення були долучені до матеріалів справи разом з позовною заявою. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2020 року по справі № 522/13192/15-ц висловився щодо преюдиціальності обставин. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. За таких обставин, суд дійшов висновку про встановлення адміністративними судами в зазначених рішеннях, що набрали законної сили, преюдиційних фактів. Крім того, відповідно до долученої позивачем до матеріалів справи відповіді Торгово-Промислової Палати України від 25.01.2019 року № 182/2/21-7.3, на адвокатський запит представника позивача, щодо висновку ТПП від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 зазначено, що цей висновок не є сертифікатом в розумінні Регламенту ТПП та діючого законодавства України, Висновок ТПП України є лише компетентною точкою зору, є відмінним від Сертифікату за юридичним змістом документом. Також, ТПП України у вказаній відповіді зазначає, що науково-правовий висновок наданий відповідачем не внесено до Реєстру сертифікатів оскільки він не є сертифікатом. Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 278 167,04 грн та 148 594,56 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з переведенням. Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсації, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чиним законодавством. Суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у загальному розмірі 5 043,92 грн. Таким чином загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 451 973 грн. 82 коп. (заборгованість із заробітної плати за період червень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 20 168 грн. 30 коп. без утримання податків та зборів + середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з переведенням починаючи з 02.08.2016 року по 01.11.2019 року в розмірі 148 594 грн. 56 коп. + середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.07.2017 року по 01.11.2019 року в розмірі 278 167 грн. 04 коп. + компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 5 043 грн. 92 коп.). Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі № 922/902/19 та постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на професійну правничу допомогу, в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу незалежно від того, фактично їх уже сплачено чи тільки має бути сплачено. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18 додаткова винагорода адвоката за досягнення позитивного рішення у справі є платою за сам результат, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, а отже підлягає відшкодуванню позивачеві цих витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем в позовній заяві було зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат складає 6 000,00 грн. та було додано до позовної заяви копію договору № 22-ТП від 03.09.2019 року про надання правничої, правової допомоги, укладеного позивачем з адвокатським об`єднанням, копію акту № 1 від 03.09.2019 року про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат з детальним описом послуг. Відповідно до п. 3.3. договору сторони домовились про доплату гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 10% від суми стягнутої середньої заробітної плати за ст. 117 КЗпП України. 05.09.2019 року позивачем було підписано з адвокатським об`єднанням Акт приймання-передачі наданих послуг в розмірі 6000 грн. 00 коп., який міститься в матеріалах справи, але в зв`язку з скрутним фінансовим становищем позивача кошти не було сплачено. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 6000,00 грн. судових витрат на правову допомогу, 42 676,16 грн. додаткової винагороди адвоката за досягнення позитивного рішення у справі, що разом складає 48 676 грн. 16 коп.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційно сумі адоволених позовних вимог (1% від суми суми задоволених позовних вимог) 4 519 грн. 74 коп.

Outcome: approved