Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У лютому 2015 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 26.07.1979 р. по 22.07.1981 р. та з 14.08.1981 р. по 22.06.1982 р. працював помічником машиніста екскаватора в карєрі, а з 22.06.1982 по 01.07.2014 р. машиністом екскаватора в карєрі ПАТ «Північний ГЗК». У квітні 2014 р. рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту йому встановлені професійні захворювання. 17.03.2014 р. р. був складений акт розслідування причин виникнення професійного захворювання. 01.07.2014 р. за висновком МСЕК йому встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 35 % первинно. У звязку з професійними хворобами йому спричинена моральна шкода, так як змінилися його звичний спосіб та якість життя. Він не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичний біль, обґрунтовані важкістю хвороб, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу на фоні сильних больових відчуттів у спині. За станом здоровя не має можливості повноцінно забезпечувати свою родину. Перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватися, оскільки повне одужання неможливе, спричиняє моральні страждання. Просить стягнути з відповідача 243000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача позов не визнала, вказує що позивач при влаштуванні на роботу на підприємство знав про важкість та шкідливість роботи, про що його повідомляв відповідач, тривалий час за своєю ініціативою працював у цих умовах, допускаючи настання профзахворювань при тому, що чинне законодавство не встановлює прямої заборони або обмеження права роботодавця на тривалість такої роботи, а тому відповідач не може нести відповідальність з приводу завдання моральної шкоди, доказів на заподіяння якої та її розміру позивач також не надав. Висновок позивача про те, що він втратив нормальні життєві звязки є його припущенням, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 26.07.1979 р. по 13.08.1981 р. та з 14.08.1981 р. по 21.06.1982 р. працював помічником машиніста екскаватора в карєрі, а з 22.06.1982 по 01.07.2014 р. машиністом екскаватора в карєрі ПАТ «Північний ГЗК». (а.с. 15-19). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 01.07.2014 р. йому встановлено втрата професійної працездатності у розмірі 35 % первинно. (а.с. 10). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 15.05.2014 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальних вібрацій, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром з росіяною вогнищевою симптоматикою, вестибулярною дисфункцією, у сполученні з синдромом полірадикулонейропатії попереково-крижової та шийної, з вираженим порушенням біомеханіки хребта на поперековому рівні, стійким больовим та мязово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФС першого-другого ступеню; 2) хронічне обстуктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), ЛН першого ст.(а.с. 6-9). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 15.05.2014 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 35 % втрати працездатності первинно, а також характер захворювання, пов'язаного з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися, повне одужання неможливе. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 70000 грн. за встановлені 35 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 243 грн. 60 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial