Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки, у якому, зменшивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача 169\~455 грн 30 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 03 вересня 2012 року по 31 серпня 2018 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Проте на день звільнення відповідач не виплатив належну їй як педагогічному працівнику матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017 та 2017/2018 роки при наданні відпустки, що було встановлено у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2020 року, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням суду стягнуто на користь позивачки заборгованість по матеріальній допомозі на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічних відпусток, в сумі 15\~253 грн 73 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 3\~593 грн 28 коп. 05 серпня 2020 року відповідач виконав рішення суду та сплатив заборгованість, а тому у зв`язку з порушенням строків її виплати є підстави для стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2019 року (дня, наступного за днем оплаченого відповідачем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні) по 05 серпня 2020 року, тобто за 210 робочих днів. Позивач вказує, що її середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи складає 806 грн 93 коп., а відтак з урахуванням періоду затримки розрахунку у 210 робочих днів просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати у сумі 169\~455 грн 30 коп. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження. 08 грудня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій він просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на ті обставини, що позивачем пропущено трьохмісячний строк для звернення до суду за захистом своїх трудових прав, позивачем неправильно проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і його розмір встановлений рішенням суду при вирішенні іншої справи за позовом [PERSON] . Крім того, вказував на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-64цс13, згідно з ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Також вказував на необхідність застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівнику розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та право суду зменшити розмір стягнення. Позивач надала відповідь на відзив, у якій вказує спростування доводів відповідача, викладених у відзиві. Позивач у судове засідання не з`явилася, направивши до суду свого представника, який позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надавши пояснення. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд при винесенні рішення врахувати правову позицію, викладену у правовій позиції Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 461/6803/16-ц стосовно правових підстав та порядку визначення працівником розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та застосувати принцип співмірності при визначеності розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши суму стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на очевидну неспівмірність заявлених позовних вимог з встановленим розміром заборгованості, застосувавши принцип розумності, справедливості та пропорційності. Також вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом та відсутність підстав для задоволення позову. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов до такого висновку. Відповідно до ч. 3, ч. 4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1\~ст. 13 ЦПК України\~вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1\~ст. 81 ЦПК\~України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у період з 03 вересня 2012 року по 31 серпня 2018 року [PERSON] працювала в Полтавському кооперативному коледжі Полтавської облспоживспілки на посаді викладача дисциплін митного спрямування. 31.08.2018 року позивач звільнилася з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки відповідно до ч. 1\~ст. 39 Кодексу законів про працю України\~за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю (а.с. 14-16). Відповідно до наказу Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки від 30.08.2018 року за № 76-К [PERSON] звільнено з посади викладача з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Проте на день звільнення відповідач не виплатив належну їй як педагогічному працівнику матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017 та 2017/2018 роки при наданні відпусток. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, задоволено позов [PERSON] та стягнуто з відповідача на її користь 15\~253 грн 73 коп. заборгованості по матеріальній допомозі на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічних відпусток, та 3\~593 грн 28 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати (а.с. 28-39) 05 серпня 2020 року на виконання рішення суду відповідачем сплачено позивачу 15\~112 грн (15\~187 грн 94 коп., комісія за перерахунок коштів 75 грн 94 коп.), що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с 40). Отже, сторонами не оспорюється, що 05 серпня 2020 року відповідачем здійснено сплату [PERSON] заборгованості по матеріальній допомозі на оздоровлення, яка мала бути виплачена їй при наданні щорічних відпусток, з якої вирахувана сума передбачених законодавством податків та зборів фізичних осіб. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, умовою настання відповідальності, передбаченою\~ст. 117 КЗпП України\~є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Факт такої невиплати встановлено рішенням суду, що набрало законної сили. Факт повного розрахунку з позивачем лише 05 серпня 2020 року підтверджується наявними у справі доказами та фактично визнається відповідачем. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним з огляду на наступне. Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку із положеннями ст.ст.\~116,\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що повний розрахунок з позивачем було здійснено лише 05 серпня 2020 року, то [PERSON] , звернувшись до суду 04 листопада 2020 року, дотрималась строків, визначених ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду за захистом своїх прав. Разом з тим, доводи відповідача щодо необхідності застосування судом принципів співмірності та справедливості, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з обставин справи є обґрунтованими виходячи з такого. Встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої\~статті 9 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9\~ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц відійшла від правового висновку Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема вказала, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому зазначила, що право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. Із встановлених обставин справи вбачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільненні став спір між сторонами щодо наявності чи відсутності підстав для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017 та 2017/2018 роки при наданні відпусток. Тривалість вирішення даного спору залежала від дій обох сторін. Результатом вирішення спору стало судове рішення, яким вимоги позивача були задоволені. Відповідач є закладом освіти. Визначаючи розмір середнього заробітку за стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд бере до уваги вказаний вище висновок Великої Палати. Отже, суд приходить до висновку, що визначений розмір позивачем про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 169\~455\~грн 30\~коп є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, за таких обставин, стягнення відшкодування у визначеному судом першої інстанції розмірі, втратить свій компенсаційний характер. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 16\~945 грн 53 коп., що складає 10 % від загальної суми боргу. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню до вказаного розміру. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що при поданні позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1694 грн (з урахуванням зменшення позивачкою своїх позовних вимог), з відповідача потрібно стягнути на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 10% від суми судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, тобто у розмірі 169 грн 40 коп.

Outcome: partial