Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що 14.05.2013 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Від шлюбу в них дітей немає. Спільне життя в них не склалося в силу того, що вони виявились абсолютно різними людьми, з різними характерами, поглядами на життя, інтересами. В момент укладення шлюбу відповідач відбував покарання в місцях позбавлення волі. Під час їхнього спілкування обіцяв, що зміниться і в них буде щаслива сімя. Однак після його звільнення з місць позбавлення волі вона зрозуміла, що то були пусті обіцянки. Просить шлюб з відповідачем розірвати та відновити її дошлюбне прізвище [PERSON]. У судове засідання позивач надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій відмовилась від позовної вимоги про відновлення дошлюбного прізвища, на розірванні шлюбу наполягає, щодо заочного розгляду справи у відсутності відповідача не заперечила. Відповідач, належно повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності не подав. За таких обставин неприбуття відповідача в судове засідання суд розцінює як відсутність у нього інтересу до результатів розгляду справи. Крім того, суд приймає до уваги положення частини 1 статті 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній доказів у порядку заочного розгляду. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду справи з'ясовано, що 14 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Між сторонами виникли неприязні стосунки із-за відсутності взаєморозуміння та взаємоповаги, внаслідок чого шлюб їхній на даний час існує лише формально, позивач просить шлюб з відповідачем розірвати. Ці обставини підтверджуються дослідженими доказами: заявою позивача, свідоцтвом про шлюб серії І-БВ № 109499, свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-БВ № 315375, довідкою № 52 від 06.07.2018 Терешківського старостинського округу Антонінської селищної ради Красилівського району Хмельницької області. Відповідно до стст. 24, 55, 56, 112 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається; дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній; кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність; суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя; суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Розірвання шлюбу не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін чи інших осіб, у тому числі права та інтереси дитини, оскільки відповідач не є батьком дитини позивачки, і проживання дитини в сім'ї, де відсутні любов, злагода, взаєморозуміння і взаємоповага, є сварки і взаємна неприязнь між батьками, гірше впливають на дитячу психіку, ніж проживання дитини з одним із батьків, і примус батьків до спільного проживання всупереч їх волі та обставинам, що склалися, приведе до порушення прав дитини на належні умови життя, що є важливішим, ніж збереження шлюбу батьків. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однак відповідачем у ході судового розгляду справи не надано будь-яких заперечень чи спростувань фактів, викладених у позовній заяві. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] неможливе, а збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам.

Outcome: approved