Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , після смерті якої була відкрита спадщина. Утім, позивачу державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальовою Л.І. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що у відсутні правовстановлюючі документи на майно. Проте, сторона позивача вважає, що фактично прийняв спадщину після смерті його матері, у зв`язку із чим, реалізуючи свої цивільні права, з метою належного оформлення спадкових прав звернувся із даним позовом до суду. Представник відповідача Одеської міської ради правом подачі відзиву на позов не скористався, відзив на адресу суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи на адресу суду надійшла заява про підтримання позову із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, установа про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки представника суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення позивача за суттю спору і підставами звернення до суду, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи судом було встановлено, що згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Одеським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 05 листопада 2018 року, [INFO] померла [PERSON] . Як вбачається із дублікатом свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради 08 лютого 1997 року, [INFO] народився [PERSON] , батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради 17 вересня 2000 року, [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис №8554 від 17 вересня 2000 року. Після смерті батька, зазначає [PERSON] , він та його мати фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] , адже фактично уступили в управління майном. Як вбачається із листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №5204305.36.19 від 27 березня 2019 року, згідно із матеріалами інвентаризаційної справи та записам у реєстраційній книзі №160пр, стор. 146, р. №370 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору №Н/96-0080 міни нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр» 29 січня 1996 року. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №254/2019 від 27 березня 2019 року, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , 27 березня 2019 року із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] 30 серпня 2019 року [PERSON] державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальовою Л.І. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи на майно, про що було ухвалено постанову від 30 серпня 2019 року. Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У силу ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Як закріплене в ст. 1261 ч. 1 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відтак, з`ясовані судом обставини свідчать, що, зокрема, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після померлої [PERSON] . Як уже згадувалось раніше, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору №Н/96-0080 міни нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр» 29 січня 1996 року. Як вбачається із вищевказаного договору, зокрема, [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] , передав, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м. Крім того, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали, а [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] отримав 315/1000 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 148,2 кв.м., житловою площею 98,8 кв.м. Правовідносини між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у відповідній частині виникли в момент укладення відповідного договору - 29 січня 1996 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, заявлені вимоги підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору. Як сукупно регламентували ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Водночас, біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР, зокрема, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до ст. 242 ЦК УРСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Як регламентувала ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто ЦК УРСР від 18 липня 1963 року вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир не встановлював. У силу ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства і регламентацію виниклих між сторонами правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях учасників правочину від 29 січня 1996 року відносно підстав для відчуження зазначеної квартири. У той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказаної нерухомості, у зв`язку з чим права позивача підлягають захисту. З огляду на викладене, суд визнає договір №Н/96-0080 міни нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр» 29 січня 1996 року, дійсним, оскільки вимоги діючого на час його укладення цивільного законодавства були виконані в повному обсязі, відбулося фактичне виконання умов договору сторонами та була здійснена державна реєстрація набутих майнових прав. Згідно із ст. 328 ч. 1, 2 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Увесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість відповідних вимог позивача і зумовлює наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м. Згідно із ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду в частині визнання права власності на нерухоме майно, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов`язковій державній реєстрації та є підставою для внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ст. 141 ч. 1, 2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 4 730,00 гривень.

Outcome: approved