Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж», Управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дочірнє підприємство «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж», про визнання припиненими трудових відносин. В обґрунтування позову зазначив, що 01.08.2002 рішенням Правління його було призначено на посаду директора Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж». Так, 20.07.2020 керівнику ПАТ «Дніпроелектромонтаж» було відправлено заяву про звільнення за згодою сторін із займаної посади директора ДП «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» ПАТ «Дніпроелектромонтаж» [PERSON] з 10.08.2020. Утім, заява про звільнення проігнорована та до часу звернення до суду не розглянута по суті. Невнесення відповідачем відповідних змін про звільнення з посади директора дочірнього підприємства свідчить про те, що відповідач не визнає припинення трудових відносин з позивачем та продовжує вважати його керівником. Таким чинок, відповідачем порушені трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням та право на вільне обрання місця роботи. Відповідні зміни про звільнення з посади директора [PERSON] до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України станом на дату подачі позову до суду відповідачем не внесенні. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини [PERSON] з Дочірнім підприємством «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» у зв`язку зі звільненням [PERSON] з посади директора за власним бажанням; зобов`язати виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про [PERSON] у графі «ПІБ керівника юридичної особи» та у графі «ПІБ осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» (а.с.1-3). Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.17). 09 червня 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі (а.с.59). Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені за останньою відомою юридичною адресою відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень, а також через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки до суду повернулася поштова кореспонденція з позначкою «повернуто, адресат відсутній за вказаною адресою»), про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов (а.с.26-27,41,54,62-63). Представник відповідача Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Утім, до суду надано заперечення по справі, в яких зазначила, що внести зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, внісши запис про виключення керівника та не зазначивши нового керівника юридичної особи, чинним законодавством України не передбачено. Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання внесення змін до Єдиного державного реєстру шляхом виключення відомостей про [PERSON] , як керівника та особи, що має право вчиняти юридичні дії відносно ДП «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» не є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в частині «зобов`язати виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про [PERSON] у графі «ПІБ керівника юридичної особи» та у графі «ПІБ осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» (а.с.29-31). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Дочірнє підприємство «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Наказом Закритого акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» №21-К від 01 серпня 2002 року [PERSON] було призначено на посаду директора Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» (а.с.9). Відповідно до п.2.1 Статуту Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» засновником Дочірнього підприємства є Публічне акціонерне товариство «Дніпроелектромонтаж». Згідно п.п.11.2,11.2.1 Статуту виконавчим органом підприємства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю є Директор, який призначається Власником. З директором укладається трудовий контракт у відповідності з законодавством (а.с.8зв.) Відповідно до наказу Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» від 23 липня 2002 року та наказу Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора Дочірнього підприємства. За останнім контрактом від 01 лютого 2013 року строк повноважень [PERSON] закінчено 01 лютого 2015 року (а.с.9зв,10-11). 20 липня 2020 року Керівнику Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» Рабічу Костянтину Вадимовичу було відправлено заяву [PERSON] про звільнення із займаної посади директора Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» за згодою сторін з 10 серпня 2020 року (а.с.6,7). Утім, доказів того, що вищезазначена заява [PERSON] про звільнення станом на теперішній час розглянута, суду не надано. Процедура звільнення директора Дочірнього підприємства Статутом Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» та статутом Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» не визначена. Проте, враховуючи, що директор Дочірнього підприємства за Статутом Дочірнього підприємства призначається засновником, звільнення має здійснюватися в аналогічному порядку. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору Стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Власник зобов`язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Сьогодні актуальним є право на звільнення в строк, що визначається працівником, у випадках такого порушення як затримка виплати заробітної плати. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора підприємства. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Оскільки процедура щодо звільнення директора з Дочірнього підприємства «Дніпропетровське спеціалізоване управління №418» Публічного акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» Статутом не визначена. Водночас, чинним законодавством діючим на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що сам директор який є відповідальною особою, який користується правом підпису на підприємстві, має печатку підприємства та має право користуватись рахунками та коштами підприємства в межах своєї компетенції, згідно зі Статутом підприємства, не має повноважень на своє звільнення. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту свої прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. Відповідно до ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч. ч. 1, 3 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. За приписами ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при припиненні трудового договору залежно від роду і характеру занять не допускається. З наведених приписів чинного законодавства вбачається, що елементом конституційного права особи на працю - є й право бути звільненим. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вважає, що вимоги в частині зобов`язання внести до ЄДРПОУ відомості про припинення повноважень позивача, як директора підприємства є похідним та пов`язаними з його звільненням, а тому такі вимоги також підлягають задоволенню. Суд зазначає, що з прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права. Так, як зазначено у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Тому, обґрунтовуючи рішення у цій справі суд наводить аргументацію, що стосується виключно спірних - трудових - правовідносин щодо оспорювання відповідачем права позивача на звільнення за власним бажанням, до яких не відносяться корпоративні питання, зокрема щодо порядку скликання, проведення, діяльності, компетенції тощо загальних зборів учасників (засновників) товариства, компетенції директора товариства. З огляду на позицію Верховного Суду в постанові від 24 грудня 2019 року суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру. Водночас задоволення такої вимоги не вплине на правильність вирішення судом спору по суті. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 910,00 грн.

Outcome: approved