Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

У позовній заяві позивач просить постановити рішення про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] №№769, 770, видані приватним нотаріусом [PERSON], а також визнати позивача в порядку спадкування за законом власником по 1/6 двох земельних ділянок, що відносяться до спадкового майна. Свої вимоги обґрунтувала тим, що після смерті її батька [PERSON] відкрилась спадщина на дві земельні ділянки. Прийняла цю спадщину разом з братом [PERSON], відповідачем по справі, і матір'ю [PERSON]. Цей факт встановлений рішеннями Любомльського районного суду в інших цивільних справах. На звернення до нотаріуса щодо одержання свідоцтва про право на спадщину отримала відмову через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа, а також у зв'язку з тим, що на ці ділянки видано свідоцтва відповідачу [PERSON] Вважає, що свідоцтва видані безпідставно, оскільки спадкові земельні ділянки належали батькові і матері як спільна сумісна власність. Через це спадкувалась половина майна після смерті батька і на кожного з трьох спадкоємців припало по 1/6 кожної ділянки. Успадкувавши частку матері після її смерті, відповідач отримав 5/6 земельних ділянок. Тому вважає, що при видачі оспорюваних свідоцтв було порушено положення ЦК України та Закону України «Про нотаріат», а для захисту свого права в порядку ст.392 ЦК України просить визнати право власності на належну частку в майні. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала. Відповідач позов не визнав з тих підстав, що успадкував земельні ділянки після смерті матері за її заповітом, і жодних порушень не вбачає. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1966 року, що стверджено рішенням Любомльського районного суду від 17.12.2013 року в справі №163/3078/13-ц. [PERSON] є дочкою [PERSON] і [PERSON], що стверджено копіями свідоцтв серії [NUMBER], [NUMBER]. [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON], що стверджено свідоцтвом серії [NUMBER]. Згідно із свідоцтвами серії [NUMBER], [NUMBER] [PERSON] помер [INFO], [PERSON] померла [INFO]. Як встановлено рішеннями Любомльського районного суду Волинської області від 17.12.2013 року у справі №163/3078/13-ц, від 01.04.2016 року у справі №163/507/16-ц, довідкою виконкому Головненської селищної ради Любомльського району №2359 та матеріалами спадкової справи №39/2015, спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON], [PERSON], [PERSON], після смерті [PERSON] - [PERSON], [PERSON] Із Державного акту серії [NUMBER], виданого 30.04.2009 року на підставі розпорядження Любомльської райдержадміністрації від 23.07.2007 року №216, встановлено, що [PERSON] одержав у власність дві земельні ділянки загальною площею 1,45 га для ведення особистого селянського господарства на території Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області: ділянку площею 0,61 га кадастровим номером [NUMBER] і ділянку площею 0,84 га кадастровим номером [NUMBER]. Відповідно до розпорядження голови Любомльської райдержадміністрації від 23.07.2007 року №216 земельні ділянки надавались в порядку виділення в натурі власникам земельних часток(паїв). Згідно з оспорюваними свідоцтвами від 13.10.2016 року, зареєстрованими приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу [PERSON] за №№769, 770, на підставі заповіту [PERSON] від 09.04.2015 року спадкоємцем її земельних ділянок за кадастровими номерами відповідно [NUMBER] та [NUMBER] став [PERSON] При цьому виключні права [PERSON] на ділянки визначено як набуті в порядку спадкування після смерті [PERSON], однак не оформлені у встановленому порядку. Законом України від 11.01.2011 року №2913-VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою визначено, що об1єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17.05.2012 року №4766-VI, який набрав чинності 13.06.2012 року, частину п'яту статті 61 СК України виключено, натомість ч.1 ст.57 СК України доповнено пунктами четвертим і п'ятим. Зокрема, пункт 5 ч.1 ст.57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, з огляду на встановлені обставини набуття земельної ділянки [PERSON] у власність в 2007 році та на вказані положення закону суд вважає, що підстави для віднесення такої ділянки до спільної сумісної власності подружжя відсутні, оскільки на час її одержання у власність Закон №2913-VI ще не був прийнятий, а поширення його чинності на правовідносини, що виникли раніше, суперечитиме ст.5 ЦК України. З врахуванням такого висновку та положень ст.ст.1216, 1220, 1258, 1261, ч.3 ст.1268 ЦК України після смерті [PERSON] земельні ділянки підлягали спадкуванню за законом між трьома спадкоємцями, які прийняли спадщину, в рівних частках по 1/3 майна. При цьому відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України відповідна частка належала кожному із спадкоємців з часу прийняття спадщини(смерті спадкодавця). Спадкування після смерті [PERSON] відбувалось за складеним нею 09.04.2015 року заповітом, посвідченим секретарем Головненської селищної ради Любомльського району. За цим заповітом [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] Отже, в частині земельних ділянок відповідач [PERSON] в передбаченому ст.ст.1233, 1234, 1268 ЦПК України успадкував належну [PERSON] 1/3 частку земельної ділянки, після чого разом із успадкованою після [PERSON] частки став спадкоємцем 2/3 земельної ділянки. Таким чином, при оформленні свідоцтв про право на спадщину за заповітом нотаріусом не враховано обставини спадкування земельної ділянки після смерті [PERSON], неправильно застосовано цивільне законодавство щодо віднесення приватизованої ділянки до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За таких обставин і зроблених судом висновків вбачаються підстави вважати обидва оспорюваних свідоцтва такими, що не відповідають закону і підлягають визнанню недійсними. Позивач просить їх визнати недійсними в частині 1/6 земельних ділянок. Суд вважає, що з огляду на положення ст.5 ЦК України кожне із свідоцтв підлягає визнанню недійсним в повному обсязі, оскільки лише в такому випадку оформлення права на спадщину за кожним спадкоємцем, який прийняв спадщину, відповідатиме фактичним обставинам справи і спадковому законодавству. Вимоги про визнання за позивачем права власності на частку в земельних ділянках не відповідають закону, оскільки спірне майно було зареєстроване за першим спадкодавцем у встановленому порядку, а отже - набуття майна у власність має відбуватись в порядку оформлення спадкування і внесення відповідних відомостей в державні реєстри. Оскільки вирішення таких питань віднесено до компетенції органів нотаріату, ухвалення рішення судом буде неправомірним втручанням в дискрецію цих органів. У зв'язку з цим в цій частині позовних вимог слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: partial