Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач 1), Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.10.2016 року за адресою: м. Київ, вул. Амосова 12 було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2016 року, відповідно якої, надано дозвіл на проведення обшуку з метою виявлення та вилучення речей, що стосуються кредитних договорів, договорів відступлення права вимоги, договорів факторингу, електронних носіїв інформації та інших речей і документів. Під час проведення обшуку слідчими Слідчого управлінням Головного управління Національної поліції у м, Києві було вилучено речі, які не зазначені в ухвалі слідчого судді, зокрема грошові кошти які належать позивачу. Вважає, що грошові кошти були вилучені незаконно, із порушенням вимог процесуального закону, а їх безпідставне утримання та неповернення їх законному власнику призвело до фактичного позбавлення права власності. У зв'язку із чим вважає, що йому незаконними діями та бездіяльністю органу досудового слідства було завдано матеріальну та моральну шкоду. Тому, позивач, просив стягнути з відповідача 2 в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, шляхом списання в безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь позивача грошові кошти матеріальної шкоди в сумі 199133,00 грн. та у зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, грошові кошти в сумі 27000,00 грн. та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, підтримав письмові пояснення. У судове засідання представник відповідача 2 не з'явився, надавши письмові заперечення, відповідно яких, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2016 року клопотання про надання дозволу на проведення обшуку у кримінальному провадженні №42016100000000558 задоволено частково, а саме: надано дозвіл на проведення обшуку в депозитних сейфах, одним з володільців яких є позивач (а.с. 22-23). Відповідно 27.10.2016 року було складено протокол обшуку (а.с. 24-32). Клопотання старшого слідчого Маценко О.О. про арешт тимчасово вилученого майна залишено без задоволення, відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2016 року (а.с. 36-39). Відповідно ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова в задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України, тимчасове вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна. Позивач звертався до слідчого слідчого управління ГУ НП у м. Києві про повернення тимчасово вилученого майна (а.с. 41-42). Відповідно наданої відповіді від 14.11.2016 року вбачається, що триває досудове розслідування і проінформовано позивача, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено (а.с. 43). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року скаргу адвоката позивача на бездіяльність слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна задоволено, зобов'язано старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві Маценко О.О. повернути позивачу, майно вилучене під час обшуків (а.с. 44-48). Відповідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки судом з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Отже, вимога про відшкодування відповідачем майнової шкоди, є безпідставною та необґрунтованою, оскільки ухвалою суду не визнано протиправною бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків. Позивач також зазначає, що йому завдано моральну шкоду, яка настала внаслідок неправомірного та незаконного позбавлення його грошових коштів, що виражається в душевних переживаннях та хвилюванні, щодо безповоротної втрати грошових коштів. Розмір моральної шкоди, яка була йому завдана, оцінюється в сумі 27000,00 грн. Вважає, що саме така сума компенсації, позволить в повній мірі відновити попередній моральний стан позивача та отримати повну сатисфакцію. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та враховуючи те, що відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України оскільки судом з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків, але позивачем не надано доказів його звернення із такою скаргою, крім того, позивач не надав доказів, що дії відповідачів є протиправними та завдали йому матеріальну та моральну шкоду, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed