Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в обґрунтування якого вказав, що з 16 грудня 2011 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. У березні 2013 року сімейні відносини між ними припинились, про що свідчить те, що у квітні 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про зобов`язання останню звільнити його квартиру, який рішенням суду задоволено. Крім того, 22 квітня 2014 року за власні кошти він придбав у власність їхніх дітей квартиру, в якій мешкають відповідачка та їхні спільні діти. 25 червня 2013 року заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З червня 2013 року по вересень 2020 року позивач перебував у цивільному шлюбі з іншою жінкою, з якою у ним є спільна дитина. 16 жовтня 2018 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд заочного рішення від 25 червня 2013 року, яке ухвалою суду від 30 січня 2019 року скасовано та 22 липня 2019 року ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між позивачем та відповідачкою. Також, позивач зазначає, що в період припинення фактичних шлюбних відносин із відповідачкою він придбав у особисту приватну власність автомобіль « Lexus » та квартиру [ADDRESS] . Позивач просив суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] автомобіль марки «Lexus» GX460, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідачки судові витрати. Від відповідача не надійшло відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву, просили задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином відповідно до п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено обставини того, що [PERSON] та [PERSON] з 16 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року, яке набрало чинності 05 липня 2013 року, шлюб між сторонами по справі розірвано, про що свідчить копія рішення суду (а.с. 5). Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном задоволено, зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у здійсненні його права власності на квартиру [ADDRESS] та звільнити квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). 22 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , який діє як законний представник від імені малолітнього сина [PERSON] та малолітньої доньки [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] купують (приймають у власність) по 1/2 частці квартири [ADDRESS] (а.с. 7). 28 квітня 2015 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «Lexus» GX460, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 8-9). 01 червня 2018 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 10). Ухвалою суду від 30 січня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11-12). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з червня 2013 року, мешкали разом позивачем однією сім`єю, вели спільне господарство. Спірне майно придбали за власні кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач з червня 2013 року проживав разом з [PERSON] однією сім`єю, спірне майно ним придбано за його особисті кошти. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які їй, йому належали особисто. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року, яке набрало чинності 05 липня 2013 року, шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. В даному рішення було зазначено, що сторони не підтримують подружні стосунки, мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. Отже, факт звернення [PERSON] із позовом про розірвання шлюбу свідчив про відсутність сталих, стабільних та сімейних стосунків у подружжя. Крім того, [PERSON] звертався до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, що також свідчить про те, що сторони проживали окремо, спільного господарства не вели та фактично припинили шлюбні відносини між собою з 2013 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність у сторін відносин, притаманних подружжю, у період з 2013 року по липень 2019 року. Таким чином, на час придбання позивачем спірного майна сторони припинили шлюбні відносини, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року у справі про розірвання шлюбу було чинне, а його подальше скасування не призвело до поновлення цих відносин, а отже, спірне майно не було придбане за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 127/15091/18. Отже, судом встановлено, що джерелом набуття спірного майна були не спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , а кошти позивача, чого відповідачем не спростовано. Таким чином, автомобіль марки «Lexus» GX460, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та квартиру [ADDRESS] , придбано позивачем за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а тому спірне майно, набуте позивачем, є його особистою приватною власністю. При цьому, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України, що спірний автомобіль та квартира придбані за спільні кошти сторін по справі. Само по собі те, що заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами по справі було скасовано та рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, не може бути беззаперечним підтвердження того, що в період з 2018 року по липень 2019 року між сторонами по справі існували шлюбні відносини, що останні вели спільне господарство та спірне майнопридбано саме за їхні спільні кошти, без надання відповідних доказів. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю підлягають задоволенню. Понесені позивачем судові витрати підтверджується квитанцією № 46308 від 11 лютого 2021 року про сплату судового збору у сумі 1745 грн та квитанцією № 89 від 06 вересня 2019 року про сплату судового збору в сумі 9605 грн. Тому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 11350 грн.

Outcome: approved