Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору №б/н від 28.02.2006 року відповідач отримав кредит в розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зокрема, відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, кожного місяця позичальник зобов'язався надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Підписуючи заяву про надання кредиту, відповідач засвідчив, що ознайомився та погодився з умовами кредитного договору. При цьому, банк свої зобов'язання перед позичальником виконав в повному обсязі й відповідно надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, Разом з тим, відповідач у порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконав, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору і станом на 31 грудня 2013 року допустив заборгованість перед банком в сумі 21450,42 грн., яка складається: із заборгованості за кредитом - 5078,51 грн. та заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом - 16371,91 грн. Також позивач вказував, що судовим наказом Першотравневого районного суду м. Чернівці від 5 лютого 2008 року з відповідача було стягнуто заборгованість в розмірі 7072 грн. 03 коп. Різниця між сумою заборгованості та стягнутою за судовим наказом сумою становить 14 378 грн. 39 коп., а разом із штрафами відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірах 500 грн. та 718 грн. 92 коп. становить 15 597 грн. 31 коп. Посилаючись на вказане, Банк просив постановити рішення про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості та понесених судових витрат по сплаті судового збору. Представник позивача у судовому засіданні поданий позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, вказав на те, що ним сума боргу повністю погашена на підставі судового наказу, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу закінчено, тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, після стягнення боргу у судовому порядку у 2008 році дія кредитного договору припинилась, нова карта йому банком не видавалась, коштами він не користувався. Також просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №б/н від 28 лютого 2006 року відповідач отримав кредит в розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На виконання умов договору відповідачу було видано платіжну картку зі строком дії по лютий 2009 року. Вказана обставина підтверджується заявою позичальника (а.с.8). При оформленні кредиту позивач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківський послуг, тарифами банку, що підтверджується його підписом у заяві про надання кредиту. Відповідно до п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць, рік). Картка чинна до останнього календарного дня зазначеного місяця року. Пунктом 3.1.3 Правил надання банківських послуг встановлено, що по закінченні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше ( до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки про закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операції по картковому рахунку та при дотриманні інших умов продовження, не передбачених договором. Зі змісту п. 5.4. Правил вбачається, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці у полі «місяць». Як убачається з позовних вимог та наданих доказів, відповідач отримав кредит у 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто 28 лютого 2009 року. При цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів в частині продовження строку дії кредитного договору, тобто доказів випуску нової картки з новим терміном її дії, а також доказів того, що відповідач після закінчення строку дії платіжної картки продовжував нею користуватися чи отримувати кошти від банку. До того ж, як встановлено судом, відповідач звертався до банку із письмовою заявою, в якій повідомляв про те, що видану йому кредитну картку було викрадено та ним повністю виконано рішення суду про стягнення з нього суми боргу за кредитним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що після закінчення терміну дії картки, яку було видано відповідачу при отриманні кредиту, її не було продовжено на новий строк шляхом надання відповідачу картки з новим строком дії. Крім того, оскільки відповідно до пунктів 3.1.1 та 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця року, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного в картці, при несплаті відповідачем кредиту в повному обсязі початок строку позовної давності слід рахувати з 1 березня 2009 року. Разом з тим, як встановлено судом, судовим наказом Першотравневого районного суду м. Чернівці від 5 лютого 2008 року з відповідача на користь банку стягнуто 7072 грн. 03 коп. заборгованості за кредитним договором від 28 лютого 2006 року (а.с.4) та станом на 26 червня 2011 року дане судове рішення відповідачем виконано в поновному обсязі (а.с. 2). Як вказав у судовому засіданні представник банку, позовні вимоги та сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача становить виключно суму нарахованих за користування кредитом процентів, сума основного боргу не стягується, й відповідно ураховуючи те, що остання сплата процентів була проведена відповідачем у липні 2011 року, банком не пропущено строк позовної давності. Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Крім того, у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Таким чином, із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ та який відповідачем виконано, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Однак, приймаючи до уваги, що дія картки та відповідно строк дії договору закінчився 28 лютого 2009 року, договір пролонговано не було, заборгованість за кредитом та штрафи стягнуті з відповідача судовим наказом Першотравневого районного суду м. Чернівці від 5 лютого 2008 року, суд приходить до висновку, що відсутні підстав, поза межами дії договору, для нарахування процентів за користування грошима, які були передбачені договором та діяли під час дії договору, а у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання можуть застосовуватись лише положення ст. 625 ЦК України. Разом з тим, вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України, а саме процентів, які підлягають стягненню з відповідача у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання після винесення судового наказу, банк не заявляв. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити у повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст. 88 ЦПК України. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до суду сплатив судовий збір, та в зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог, суд не має підстав для стягнення судових витрат з [PERSON]

Outcome: dismissed