Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Карпенко В.М., звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати її добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 07 листопада 2017 року вона та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу зазначеної квартири за ціною 1 181 413, 20 грн, які були перераховані нею на рахунок [PERSON] у ПАТ КБ «Акордбанк». У зазначеній квартирі було проведено ремонт на суму 10 000 доларів США. Останні два роки позивач разом із дитиною проживає у зазначеній квартирі та несе витрати по її утриманню. У вересні 2019 року під час отримання довідки щодо належної позивачу квартири їй стало відомо про накладення Печерським районним судом м. Києва арешту на належну їй квартиру. Після ознайомлення з матеріалами судового провадження їй стало відомо, що ухвала суду винесена на підставі поданого прокурором Київської міської прокуратури № 6 м. Києва клопотання про арешт майна, поданого в рамках кримінального провадження від 20 червня 2019 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння шахрайським шляхом належної позивачу квартири. Прокурором наявність складу правопорушення обґрунтовувалась тим, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 31 травня 2017 року зареєстровано право приватної власності [PERSON] на спірну квартиру. Підставою виникнення права власності став договір дарування квартири, зареєстрований в реєстрі №2495, виданий 24 лютого 2006 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меліхова О.В. Однак в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Меліхової О.В. за 24 лютого 2006 року відсутній запис про посвідчення будь-якого договору дарування квартири, а міститься запис за 27 листопада 2006 року №2495 про засвідчення фотокопії. 14 червня 2017 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] , який 07 листопада 2017 року відчужив цю квартиру позивачу. Посилаючись на те, що під час укладення спірного договору позивач не вчинила жодних протиправних дій та фактично є добросовісним набувачем. У зв`язку з чим, позивач просила про задоволення позову. Ухвалою судді від 04 березня 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року підготовче провадження закрито, призначено справу у відкритому судовому засіданні. Представник позивача подав до суду клопотання, в якому просив позов задовольнити та розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцем проживання та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 07 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Цього ж дня право власності на зазначену квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно із платіжним дорученням від 07 листопада 2017 року [PERSON] перерахувала 1181413, 20 грн на рахунок [PERSON] за купівлю квартири [ADDRESS] . 20 червня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст 190 КК України у зв`язку з тим, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою [ADDRESS] . 27 серпня 2019 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 6 до Печерського районного суду м. Києва подав клопотання про накладення арешту на квартири [ADDRESS] . 28 серпня 2019 року суддею Печерського районного суду м. Києва постановлено ухвалу про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Ураховуючи те, що квартира [ADDRESS] набута позивачем за відплатним договором купівлі-продажу в передбачений законом спосіб, наявні підстави вважати, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved