Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути заборгованість за заробітною платою та середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні з роботи на загальну суму 57 364,76 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача проти позову заперечував. Вивчивши зміст позовної заяви, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи із такого. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, [PERSON] працювала начальником відділу кадрів публічного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» з 09.12.2013 року по 15.02.2016 року. Наказом голови правління ПАТ «НДІЕП» від 15.02.2016 року №8/2к трудовий договір з [PERSON] було припинено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін); із 15.02.2016р. позивача звільнено з роботи. На день звільнення ПАТ «НДІЕП» заборгував перед позивачем заробітну плату за листопад, грудень 2015р., січень, лютий та березень 2016р.; також позивачу належала до виплати компенсація за невикористану відпустку. За розрахунками позивача заборгованість становить 57 364,76 грн. Однак, із наданою у судовому засіданні довідки ПАТ «НДІЕП» від 13.07.2016 року №307 вбачається, що заборгованість перед позивачем за заробітною платою, лікарняними і невикористану відпустку становила 19 186,86 грн. і була повністю погашена до 26.04.2016 року. Частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Представник відповідача в обґрунтування причин несвоєчасного розрахунку позивача, послався на арешт коштів товариства. Проте, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає вини роботодавця щодо належного розрахунку з працівником при звільненні останнього з роботи. Відтак, враховуючи те, що розрахунок з позивачем при звільненні його з роботи здійснено відповідачем із порушенням строків встановлених Законом, то у підприємства підставі ст. 117 цього Кодексу виник обов'язок зі сплати позивачу середнього заробітку за час затримки у його розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМ України № 100 від 08.02.2006 року, середній заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденний заробіток позивача складав 356,98 грн. Час затримки виплати належних позивачу коштів складає період з 03.03.2016 року по 30.03.2016 року (30 робочих днів). Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 16 709,40 грн. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про неможливість виплати заробітної плати працівникам, у зв'язку із на накладеним виконавчою службою арештом на банківські рахунки підприємства. Представник відповідача вказував на відсутність вини підприємства у затримці виплати працівникам заробітної плати, посилаючись на те, що ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві у межах виконавчого провадження №49480737 постановою від 14.12.2015 року було накладено арешт на банківські рахунки підприємства у межах 2 890 413,00 грн.; наведене свідчить про те, що відповідач може здійснювати транзакції за рахунок грошових коштів, що обліковуються на рахунках підприємства, на суму у понад 2 890 413,00 грн.; на час розгляду даної справи вказана постанова державного виконавця є чинною. Відтак, за твердженням представника, наведеною обставиною підтверджується наявність ускладнень у виплаті працівникам заробітної плати, що зумовлює відсутність підстав для стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача при звільнені. Проте, такі доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Так, зі змісту наявного у матеріалах справи листа-відповіді Головного управління Держпраці у Київській області від 14.04.2016 року №2/4.3/Ко-1014 вбачається, що інспектором Управління, 18.01.2016 року, було проведено перевірку законодавства про оплату праці у ПАТ «НДІЕП», за результатами якої було встановлено регулярну невиплату працівникам підприємства заробітної плати; при цьому, всупереч положенням частини 5 статті 97 КЗпП при наявній заборгованості за заробітною платою підприємством здійснювались інші платежі. Крім того, зі змісту вказаної довідки ПАТ «НДІЕП» від 13.07.2016 року №307 вбачається, що заборгованість за заробітною платою у розмірі 19 186,86 грн. була виплачена позивачеві частинами з 03.03.2016 по 26.04.2016 року, під час дії арешту, накладеного на рахунки підприємства, 14.12.2015 року. Відтак, наведене свідчить про те, що накладений на рахунки підприємства арешт не є об'єктивною перешкодою у здійсненні вказаних виплат підприємством. Крім того, у ході розгляду даної справи представниками відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів того, у які періоди часу сума грошових коштів, які обліковувались на банківських рахунках відповідача, перевищувала 2 890 413,00 грн., коли підприємство мало можливість виконувати свої зобов'язання щодо здійснення виплати заробітної плати. Наведене свідчить про те, що заперечення відповідача про відсутність вини підприємства у невчасному розрахунку позивача при його звільненні є не доведеними і до уваги судом не беруться. Крім того, судові витрати у справі суд покладає на відповідача пропорційно частині задоволених вимог відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial