Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що від з 27.02.1982 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, з 05.11.1988р. він зареєстрований і проживає разом з відповідачкою за адресою [ADDRESS] Вказаний будинок був придбаний на спільні кошти подружжя, однак задля економії коштів був оформлений на дружину на підставі договору дарування. З моменту придбання будинку позивач здійснював його реконструкцію, на території земельної ділянки позивачем було збудовано окремий будиночок, два гаражі, веранди, літню кухню. Всі зазначені будівельні роботи здійснювалися за рахунок сімейного бюджету. У зв'язку з наявністю суперечок щодо спільного проживання, з 2015 року [PERSON] вчиняє позивачу перешкоди у проживанні і у користуванні житловим будинком шляхом встановлення замків на дверях будинку. З приводу перешкоджання проживати у будинку позивач звертався у червні 2015 року до Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, після перевірки за цим зверненням відповідачка надала доступ для проживання в окремому будиночку, розташованому на території домоволодіння, але через місяць знову стала чинити перешкоди в проживанні у будинку за вказаною адресою. Припинення сімейних відносин з відповідачкою, на яку оформлено право власності на домоволодіння, яке позивач вважає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не позбавляє позивача права користування цим житловим приміщенням. Посилаючись на норми ст. 60 Сімейного кодексу, ст.ст. 9, 156 Житлового кодексу, ст.ст. 386, 391, 396 ЦК України, позивач просить суд вселити його в будинок [ADDRESS] і зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні зазначеним будинком. Позивач звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити повністю з наведених у позовній заяві підстав, оскільки відповідач продовжує порушувати його право на проживання у житловому будинку за місцем реєстрації. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що вона жодним чином не перешкоджає позивачу - колишньому чоловіку користуватися та проживати у спірному будинку, який є її спадковим майном. В нього є власна кімната, на якому ним встановлено навісний замок. Він на власний розсуд використовує її, приходить коли йому заманеться, разом із друзями приходить до сауни, яка побудована у будинку. Вважає, що не порушує право позивача на проживання позивача у спірному будинку. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 27.02.1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно відмітки Ленінського відділу реєстрації актів цивільного стану ЗМУЮ розірвано, актовий запис №275 від 14.07.2009р. [PERSON] і [PERSON] з 05.11.1988 року зареєстровані за адресою [ADDRESS], що підтверджується відповідними записами в їхніх паспортах. [PERSON] набула право власності на 46/100 частин житлового будинку (з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд - жилий будинок літ. А, жилий будинок з напівльохом літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. М, вбиральні, паркан, водопроводи) що знаходиться за адресою [ADDRESS], на підставі договору дарування від 03.05.1998р. У 2005 році [PERSON] набула право власності на 3/25 частин домоволодіння, розташованого за вказаною адресою, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.02.2005р., виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Вказані обставини підтверджуються копіями договору дарування, свідоцтва про право на спадщину, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно в ОП ЗМБТІ, Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, іншими співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS], є [PERSON] і [PERSON] Таким чином, позивачем не доведено, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] є спільною власністю сторін у справі. Позивач вселився у спірний будинок та зареєстрував своє постійне місце проживання в ньому з 05.11.1988 року і з того часу почав користуватись цим будинком, продовжив користування ним після зміни власників, тобто після того, як того, як його дружина [PERSON] набула право власності на 46/100 і 3/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, і після припинення сімейних відносин з нею. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Отже, позивач як колишній член сім'ї власника житлового будинку, має право на користування житловим будинком і проживання в ньому, оскільки факт припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Порушення відповідачем цього права в ході судового розгляду встановлено не було. Судом встановлено, що сторони у справі користуються житловими приміщеннями за домовленістю, порядок користування між ними на підставі письмової угоди або на підставі судового рішення не встановлювався. Згідно довідки голови квартального комітету №151 від 08.04.2016р., [PERSON] і [PERSON] зареєстровані і проживають за адресою [ADDRESS] по теперішній час. [PERSON] і [PERSON], які проживають за адресою [ADDRESS], підтвердили, що [PERSON] фактично постійно проживає за адресою [ADDRESS], про що складено акт від 08.04.2016р. Факт звернення позивача до правоохоронних органів з приводу перешкоджання доступу до будинку у червні 2015 року не має жодного правового значення, оскільки як вказує сам позивач, після цього звернення перешкоди у проживанні у будинку перестали існувати на деякий час. Крім того, висновок Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 22.06.2015р. і лист від 26.06.2015р. за результатами розгляду звернення позивача, на які він посилається як на доказ у справі, не містить будь-яких фактичних даних, які б свідчили про порушення відповідачем права позивача на користування житловим приміщенням. Таким чином, позивачем не доведено, що він вимушено не проживає за місцем його постійної реєстрації за адресою [ADDRESS], що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням за місцем реєстрації позивача. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки порушення права позивача у здійсненні права користування житловим приміщенням не доведено, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed