Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

У позові вказано, що 27 лютого 1993 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який на теперішній час розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає з позивачкою, яка кілька разів їздила на тимчасове проживання та роботу в [PERSON], куди з нею слідувала і дитина, яка має закордонний паспорт. Позивачка має дозвіл на тимчасове перебування у м.Островець Республіки Білорусь до 03 травня 2017 року. Донька сторін має тимчасову реєстрацію за місцем перебування у вказаному місті [ADDRESS]., там навчається у школі. Відповідач раніше неодноразово надавав позивачці згоду на тимчасові поїздки доньки за кордон України. 16 квітня 2016 року позивачка уклала повторний шлюб з громадянином [PERSON], шлюб зареєстрований там же. Для доньки сторін створені належні умови для проживання та навчання, місце її проживання відоме відповідачу, перешкод йому у спілкуванні з дитиною не чиниться. На теперішній час відповідач відмовляється надавати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон України, що стало причиною звернення позивачки до суду з вказаним позовом. Позивачка свої вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав вказаних у позові. Додатково, до обставин, викладених у позові, суду пояснила, що у 2 клас донька 01 вересня 2016 року не пішла, бо відповідач не надав згоду на її виїзд за межі України, хоча сама дитина просила його про це. Після розірвання шлюбу за домовленістю з відповідачем донька [PERSON] лишилася проживати з нею, а старша донька, яка на тепер є повнолітньою, проживає з відповідачем. На літні канікули вона привезла [PERSON] в Україну, відповідач мав змогу з нею спілкуватися, перешкод в цьому вона не чинить. Влітку 2016 року вона привезла доньку в Україну з запізненням, пізніше оговореної з відповідачем дати, бо донька хворіла. Представник позивача також позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Вважає позицію відповідача такою, що не відповідає інтересам дитини. Відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що він дійсно не надає згоди на виїзд доньки [PERSON], про проживання якої з позивачкою вони дійшли взаємної згоди, за межі України, оскільки позивачка його обманює, возила доньку до [PERSON] через Росію, привезла дитину в Україну пізніше обумовленого ними раніше строку. Йому відомо, що його донька [PERSON], яка навчається в школі в [PERSON] 01 вересня 2016 року не пішла в школу, бо її документи знаходяться в [PERSON]. Він вважає, що дитина може жити та навчатися в Україні, а позивачка може також працювати в Україні. Він не вживав заходів до того, щоб донька 01 вересня пішла в школу в Україні, бо для вирішення цих питань є матір. Донька його дійсно просила надати дозвіл на її виїзд з України, говорила, що навчатися в школі в [PERSON] їй подобається. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, суду надано заяву про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей та про підтримку заявлених у позові вимог, що відповідає інтересам дитини. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права на свободу пересування. Відповідно до Протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За вимогами ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 27 лютого 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2013 року, копія якого є у справі (а.с.7), що також підтверджено відміткою в паспорті позивачки (а.с.4-5) про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтва про народження дитини (а.с.6). Як встановлено з пояснень позивачки та відповідача, за їх взаємною згодою, після розірвання шлюбу їх донька [PERSON] проживає з матірю позивачкою в цій справі. Вказане також підтверджено заявою відповідача про його згоду на виїзд до [PERSON] [PERSON] доньки [PERSON] у супроводі матері з 14 грудня 2015 року по 13 червня 2016 року (а.с.10); копією закордонного паспорта доньки сторін (а.с.11). З дозволу на тимчасове проживання позивачки (а.с.12) вбачається, що вона має такий дозвіл на проживання у [INFO] в [PERSON] [PERSON] з 04 травня 2016 року по 03 травня 2017 року. За цією ж адресою зареєстрована донька сторін (а.с.13), що підтверджено заявою про реєстрацію за місцем перебування. Позивачка 16 квітня 2016 року уклала повторний шлюб з громадянином [PERSON] [PERSON] [PERSON], шлюб зареєстрований в [PERSON] [PERSON] відділом ЗАГС Островецького райвиконкому Гродненської області (а.с.14), що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу. Таким чином, на теперішній час батьками малолітньої дитини за взаємною згодою визначено місце проживання дитини з матірю. Доказів про наявність спору з приводу місця проживання дитини чи про визначення іншого місця проживання дитини, суду не надано. Оскільки позивачка уклала шлюб з громадянином [PERSON] [PERSON], має дозвіл на проживання на території вказаної держави, вирішено питання про навчання дитини в школі за місцем проживання матері, де також зареєстрована і дитина, вона повинна мати змогу дістатися туди шляхом виїзду за межі України в [PERSON] [PERSON], щоб мати змогу продовжувати навчання та проживати з матірю. Таке положення речей відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Такий паспорт дитини вже оформлено, що вказує на згоду на це батька дитини. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В іншому випадку, передбаченому в п. 5 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналізуючи зміст вказаних пунктів Правил перетинання державного кордону громадянами України, суд приходить до висновку, що суттєве значення у разі виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у разі відсутності одного або обох батьків, є наявність їх згоди на такий виїзд та обізнаність про державу прямування і час перебування дитини в іншій країні. Згідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Деструктивна позиція відповідача, що виявилася у ненаданні ним згоди на виїзд за межі України дитини, водночас з його бездіяльністю, яка виразилися в тому, що він не вживав заходів щодо забезпечення навчання та проживання доньки з ним в Україні, мотивуючи це тим, що цими питаннями має займатися позивачка, явно суперечить та шкодить інтересам дитини, яка не може продовжувати навчання в школі, вести звичний для неї образ життя за місцем проживання матері. Врахувавши положення ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини, яка встановлює обов'язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, та той факт, що позивачка бажає поїхати з малолітньою донькою до [PERSON] [PERSON] за місцем тимчасового зареєстрованого місця проживання як позивачки, так і доньки [PERSON], яка навчається в школі в [PERSON] [PERSON], питання щодо вивозу дитини за межі України на постійне місце проживання не ставиться, суд вважає, що наведені факти свідчать про те, що виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу, в даному випадку батька, буде здійснюватися без порушень інтересів дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача, який у звязку з недосягненням ним компромісних рішень з позивачкою у питаннях щодо виїзду малолітньої доньки за межі України, перешкоджання ним шляхом не надання своєї згоди на оформлення нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини у супроводі матері позивачки по цій справі, на територію [PERSON] [PERSON] , суперечать інтересам доньки стороні, а тому є підстави надати позивачці дозвіл на виїзд дитини до вказаної вище держави у її супроводі без згоди батька на період до досягнення дитиною 16-ти річного віку з метою недопущення в подальшому ситуацій, що будуть перешкоджати, в тому числі навчанню дитини, перебування її за місцем проживання, визначеному батьками за взаємною згодою з матірю. На підставі викладеного,

Outcome: approved