Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що 22 травня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № CVCWAK01170661 відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 34 700 грн. зі сплатою 14,04 % річних строком до 21.05.2012 року. З метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання між банком та [PERSON] того ж дня укладено договір застави рухомого майна за умовами якого, останній надав в заставу банку автомобіль марки ВАЗ 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. В подальшому рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 23.06.2009 року в рахунок погашення заборгованості, що виникла в результаті неналежного виконання вказаного вище кредитного договору звернуто стягнення на зазначений предмет застави, проте на стадії виконання рішення суду банку стало відомо, що 28.02.2008 року слідчим СУ УМВС України в Чернівецькій області в рамках кримінальної справи винесено постанову про накладення арешту на даний транспортний засіб. Крім того, вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.12.2008 року [PERSON] засуджено на 3 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього майна окрім житла. Вважає, що накладений в рамках кримінальної справи арешт на спірний транспортний засіб, що перебуває у заставі банку, підлягає скасуванню, оскільки обмежує право заставодержателя одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави у встановлений судовим рішенням спосіб шляхом продажу автомобіля третій особі. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, просив звільнити з-під арешту майно, належне на праві власності [PERSON], а саме автомобіль марки ВАЗ 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який накладений постановою слідчого СУ УМВС України в Чернівецькій області №4/ОЗ-501 від 28.02.2008 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися судом про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомили та не направили відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Представник третьої особи УМВС України в Чернівецькій області та прокурор в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 22.056.2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір відповідно до умов якого позичальник отримав кредит та згідно п. 7.3 вказаного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язання за даним договором виступає застава автомобіля марки ВАЗ 21154 (а/с 7). 22.05.2007 року, відповідно до п. 7.3 кредитного договору, між банком та [PERSON] укладено договір застави рухомого майна, предметом якої виступав автомобіль марки ВАЗ 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а/с 8). Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, застава вищезазначеного спірного нерухомого майна була зареєстрована в Державному реєстрі, що підтверджується наданим позивачем витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Крім того, як встановлено судом, у зв'язку із неналежним виконанням позичальником свого зобов'язання за кредитним договором, рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 23.06.2009 року звернуто стягнення на вищевказаний предмет застави шляхом продажу спірного автомобіля з укладенням від імені боржника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПриватБанку всіх необхідних повноважень для здійснення продажу (а/с 13-14). Відповідно до ст.1, ст.20 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор має право в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Як убачається зі змісту ч. 1 ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадку, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Як встановлено судом, відповідно до листа УДАІ УМВС України в Чернівецькій області від 08.12.2014 року та листа УМВС України в Черніевцькій області від 23.12.2014 року в ході досудового розслідування кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України СВ УМВС України в Черніевцькій області винесено постанову №4/ОЗ-501 від 28.02.2008 року, відповідно до якої накладено арешт на вказаний вище транспортний засіб (а/с 15, 16). Вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 30.03.2010 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України та із застосуванням ст. 69, ст. 70 КК України призначено покарання у вигляді 3 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна окрім житла (а/с 26-30). Дана постанова вироком суду не скасована й відповідно арешт не знято. Так, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ПАТ КБ «Приват Банк» зазначало, що арешт на майно, накладений слідчим, позбавляє можливості задовольнити свої вимоги за рахунок вартості автомобіля. Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (норми статті 589 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 23, частини 1 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Згідно ч.1,2 ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. За частиною 1 ст. 15 цього Закону визначено, що обтяжувач (продавець) рухомих речей, які є предметом купівлі-продажу в кредит з відстроченням або розстроченням платежу, набуває пріоритет з моменту реєстрації відповідного обтяження. Такий пріоритет є вищим за інші обтяження майна боржника, встановлені на користь інших обтяжувачів, навіть якщо такі обтяження були зареєстровані раніше. Відповідно до частини 2 статті 39 Закону зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет згідно з правилами, встановленими розділом ІІ цього Закону. Якщо щодо предмета публічного обтяження зареєстроване інше обтяження з вищим пріоритетом, при зверненні стягнення на предмет публічного обтяження обтяжувач або особа, на користь якої встановлено публічне обтяження, зобов'язані надіслати обтяжувачу з вищим пріоритетом письмове повідомлення про звернення стягнення за публічним обтяженням у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. У цьому разі обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на відповідне рухоме майно згідно з положеннями розділу ІV цього Закону (частина 2 статті 40 Закону). Таким чином, оскільки ПАТ КБ «Приват Банк» має пріоритет обтяження й відповідно має переважне право на задоволення вимог за рахунок заставного майна перед іншими особами. До того ж, позивач не є учасником кримінального провадження, що позбавляє його можливості захистити своє право в інший спосіб. Крім того, відповідно до ч.1, 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5.3 розділу Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12. 1999 року № 74 / 5 зазначено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на користь стягувачів, які не є заставодержателями були винесені рішення суду раніше ніж у позивача виникло право застави, а також відсутні докази того, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Також слід зазначити, що ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, приписами ч.1 ст.360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як убачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, «право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власті поширюється на ці відносини». Таким чином, враховуючи викладене, зазначений спір є цивільно-правовим оскільки виникає із цивільних правовідносин щодо права власності на арештоване майно і відповідно до ст. 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, з огляду на наведені доводи, суд вважає, що постанова СВ УМВС України в Чернівецькій області, якою накладено арешт на спірний автомобіль порушує права банку, як заставодержателя з найвищим пріоритетом, оскільки позбавляє банк можливості задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави у спосіб визначений рішенням суду, а тому позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення, а порушене право позивача підлягає судовому захисту. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved