Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача заробітну плату за січень - червень 2019 року включно в розмірі 255038 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2086 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 23887 грн. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період із 11 травня 2017 року по 07 серпня 2019 року він працював охоронником Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас СМД Україна», однак з січня 2019 року по червень 2019 року заробітну плату йому не виплачували, через що виникла заборгованість в розмірі 25038 грн. Крім того, позивачу не виплачено нараховану компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 січня 2019 року по 07 серпня 2019 року в розмірі 2086 грн. За таких обставин, зазначив, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства, отже стягненню підлягає також середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 23887 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив відповідач не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно дост. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Судом встановлено, що позивач в період з 11 травня 2017 року по 07 серпня 2019 року працював в ТОВ «Атлас СМД України» на посаді охоронника, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. За період роботи позивачу нараховувалась заробітна плата. Згідно заявлених позивачем вимог, сума заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] складається за період роботи за січеня по червень 2019 року включно по 4173 грн. щомісяця, що загалом склалає 25038 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов`язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення закріплені в статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано в повному обсязі не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений не був. Так, у підтвердження заявленої суми заборгованості з виплати заробітної плати, позивачем надано відомості Пенсійного фонду України. Відповідачем не спростовано заявлену суму заборгованості з виплати заробітної плати. Також, відповідачем не спростовано суму компенсації, що підлягає виплаті позивачу за невикористану відпустку в розмірі 2086 грн. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за вказаний період та суми компенсації, що підлягає виплаті позивачу за невикористану відпустку, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявлених сум середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Атлас СМД Україна» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23887 грн. При цьому суд критично ставиться до наданого позивачем розрахунку та виходить з наступного. Розрахунок обчислення середнього заробітку працівнику повинен бути зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). З наведених норм вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 194,09 грн. ( 4173 грн.+4173 грн.=8346 грн.; травень 2019 року 21 день, червень 2019 року 22дні; 8346 грн. : 43 дні = 194,09 грн.). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 08 серпня 2019 року по день звернення до суду 05 лютого 2020 року складає 24261,25 грн.(з 08 серпня 2019 року-16д., вересень 2019 року- 21д, жовтень 2019 року - 22д., листопад 2019 року - 21д., грудень 2019 року- 21д., січень 2020 року- 21д., по 05 лютого 2020 року - 3д., отже загалом 125 днів. 125дн.х 194,09 грн =24261,25 грн. Оскільки на підставі ст. 117 КЗпП суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, суд вважає необхідним стягнути також з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період по день ухвалення рішення судом 24 липня 2020 року за наведеними вище даними. Сума середнього заробітку за період затримки з 06 лютого 2020 року по 24 липня 2020 року (день ухвалення судом рішення) складає: з 06 лютого2020 року-16д., березень 2020 року - 21д.,квітень 2020 року- 21д., травень 2020 року- 19 д., червень 2020 року- 20 д., по 24 липня 2020 року- 18д., що загалом складає 115 днів., отже 115днів х 194,09 грн.= 22320,35 грн. Виходячи із наведеного, відповідачем не доведено відсутності вини в порушенні вимог діючого законодавства, отже з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 08серпня 2019 року по 24 липня 2020 року 24261,25 грн.+22320,35 грн.=46581,60 грн. Оскільки відповідачем не надано суду власного розрахунку, суд вважає необхідним стягнути саме зазначену суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, сума судового збору в розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Разом з тим, при зверненні до суду позивачем було сплачено суму судового збору 840,80 грн. за позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати, отже ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial