Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

У листопаді 2020 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 45000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що у червні 2019 року між нею та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку за адресою [ADDRESS] . За цією домовленістю відповідач погодився продати позивачу вказаний будинок, а позивач передала відповідачу аванс в розмірі 45000,00 грн. в рахунок оплати ціни будинку, про що відповідачем було складено відповідну розписку. Однак в подальшому договір купівлі-продажу укладений не був, оскільки відповідач не вжив жодних заходів для цього, пославшись на наявність інших покупців. Гроші, отримані як аванс від позивача, відповідач повернути відмовився. У зв`язку з цим позивач втратила інтерес до купівлі цього будинку та вважає, що має право на повернення грошей, сплачених нею на користь відповідача. Ухвалою від 06.11.2020 року було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам був наданий час для надання суду письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. До початку судового розгляду письмових заяв по суті спору учасники справи не подали. Під час судового розгляду представник позивача, адвокат Чернявська М.С., позовні вимоги підтримала, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач під час судового розгляду позов не визнав та пояснив, що між ним та позивачем дійсно існувала домовленість про купівлю-продаж житлового будинку за адресою [ADDRESS] , який він отримав у спадщину. На виконання цієї домовленості він, відповідач, переселився з цього будинку до іншого, за адресою [ADDRESS] , та надав позивачу та її чоловіку можливість тимчасово користуватись цим жилим приміщенням. Також відповідач підтвердив, що підписав розписку, складену з його слів адвокатом Молотковою В.В., в якій зазначено, що він отримав від позивача грошову суму в розмірі 45000,00 грн. в якості авансу за продаж житлового будинку [ADDRESS] . Водночас відповідач зазначив, що де-факто він цих грошей від позивача не отримував, і що вказана розписка не може бути доказом отримання ним авансу. Також відповідач зазначив, що станом на час розгляду справи він не заперечує проти продажу вказаного будинку позивачу, але він не має правовстановлюючих документів на це майно, які підтверджували б перехід до нього права власності в порядку спадкування. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого. Обидві сторони не оспорюють того факту, що вони мали попередню домовленість, за якою відповідач погодився продати позивачу житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Крім того, сторони не оспорюють того факту, що 14.06.2019 року відповідач надав позивачу розписку у простій письмовій формі такого змісту: «Я, [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 30.11.1999 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , отримав від [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Оріхівським РС УДМС України в Запорізькій області 06.11.2014 року, зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , грошову суму в розмірі 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень 00 коп. в якості авансу за продаж житлового будинку [ADDRESS] , що належить мені на праві спадкування після померлого [PERSON] . Розписка з моїх слів надрукована вірно». На цій розписці наявний підпис відповідача, достовірність якого відповідач підтвердив під час судового розгляду. Також сторони не оспорюють того факту, що станом на час розгляду справи договір купівлі-продажу вказаного у розписці будинку не укладений, зокрема, через те, що відповідач в період часу з 14.06.2019 року не отримав правовстановлюючих документів на це майно, які підтверджували б перехід до нього права власності в порядку спадкування. Підстав для обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, добровільності їх визнання учасниками справи, судом не встановлено. Відтак, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України наведені вище факти не підлягають доказуванню і вважаються судом встановленими. Водночас суд відхиляє заперечення відповідача про те, що він нібито фактично грошей від позивача в сумі 45000,00 грн. не отримував, а наявна у справі розписка, достовірність якої він сам підтвердив, нібито не є належним доказом отримання ним вказаних у цій розписці грошей. Так, суд виходить з того, що письмовий документ, за змістом якого особа за власним підписом стверджує про отримання нею конкретної суми грошей від конкретної особи, - за відсутності доказів іншого є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того, що особа, яка підписала такий документ, в реальній дійсності отримала саме таку суму грошей від саме такої конкретної особи. В межах цієї справи суд також враховує те, що: розписка від 14.06.2019 року про отримання відповідачем грошей від позивача знаходиться у володінні останнього; відповідач підтвердив достовірність свого підпису на розписці від 14.06.2019 року та вказав на обставини її складання, а саме те, що вона була складена на його прохання адвокатом Молотковою В.В.; відповідач не надав жодних пояснень щодо того, чим саме було чи могло бути обумовлене підписання ним розписки від 14.06.2019 року, якщо не фактичним отриманням ним грошей від позивача; відповідач не оспорював зміст розписки та добровільність її підписання з його боку. Посилання відповідача на те, що єдиним належним доказом отримання ним грошей від позивача міг бути лише відеозапис відповідної події, суд до уваги не бере, тому що чинним цивільним та цивільним процесуальним законодавством не передбачено, що саме відеозапис може бути єдиним доказом передання грошей. Водночас судом було відхилено й клопотання представника позивача про допит в якості свідка чоловіка позивача з метою підтвердження факту передання грошей відповідачу, оскільки в силу ч. 2 ст. 218 ЦК України такі показання були б завідомо неналежним доказом. За таких обставин суд приходить до висновку, що вказаною вище розпискою від 14.06.2019 року підтверджується факт отримання відповідачем від позивача грошової суми у розмірі 45000,00 грн. Вирішуючи питання про правову природу відносин, що склались між сторонами з приводу отримання відповідачем вказаної суми, суд виходить з такого. Позивач посилалась на те, що передані нею відповідачу гроші були авансом в рахунок оплати за будинок, про купівлю-продаж якого вони попередньо домовились, узгодивши всі істотні умови такого договору, який підлягав укладенню в майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Встановлені у справі обставини не дозволяють суду вважати, що сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу спірного будинку, оскільки наведені вище вимоги до попереднього договору не були ними дотримані ані щодо змісту, ані щодо форми (зокрема, не була дотримана хоча б письмова форма, не були чітко визначені строки укладення основного договору та ціна продажу). Відтак, суд приходить до висновку, що між сторонами склались відносини, які випливають з договору про наміри (ч. 4 ст. 635 ЦК України) укласти в майбутньому договір купівлі-продажу будинку, а грошова сума в розмірі 45000,00 грн., сплачена позивачем відповідачу, дійсно була авансом у рахунок майбутніх розрахунків за будинок, переданим в порядку виконання укладеного між сторонами договору про наміри. Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/631/19 від 22.09.2020 року). На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання (постанова КЦС ВС від 21.08.2018 року у справі № 5205338/14-ц). Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу, про намір укласти який сторони домовились у червні 2019 року, станом на час розгляду цієї справи, тобто через півтора року, не укладений, і позивач, як потенціальний покупець, втратив інтерес до виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання, - отримана відповідачем сума авансу підлягає поверненню позивачу незалежно від причин неукладення договору купівлі-продажу будинку, а тому позов є законним, обґрунтованим, та підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають покладенню на позивача в силу правил ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 526, ч. 2 ст. 570, ст. 635 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved