Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 522/21486/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації. Позовні вимоги даної справи обґрунтовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року у справі № 1527/8655/12, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 2056921,63 грн. В цій же справі ухвалою від 06 червня 2012 року Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 1527/8655/12, забезпечено позов шляхом накладення арешту на Ѕ частку нежилого приміщення № [NUMBER] площею 97,9 кв.м., яке знаходиться за адресою за адресою: [ADDRESS] . Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2012 року\~(провадження №22-ц/1590/11043/12, головуючий суддя - Парапан В.Ф., судді Панасенков В.О., Драгомерецький М.М.)\~\~рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Цим же рішенням скасовані заходи забезпечення позову, та знято накладений арешт із спірного майна. Вказане рішення від 06 грудня 2012 року скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, справу передано на новий розгляд. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року по справі № 1527/8655/12 змінено в частині судових витрат, стягнуто на користь [PERSON] компенсацію судових витрат 3\~224 грн.84 коп. в іншій частині рішення суду залишено без змін. В подальшому в межах виконавчого провадження № 50952686 про стягнення коштів з [PERSON] державним виконавцем частково стягнуто з боржника суму боргу, а саме в рахунок погашення заборгованості передано майно земельна ділянка за ціною 235\~865,00 грн. У зв`язку з відсутністю іншого майна боржника 20.03.2017 року закрито виконавче провадження, повернуто виконавчий лист стягувачу та зазначено, що в ході примусового виконання виконавчого документу залишок не стягнутої суми складає 1\~824\~281,47 грн. Як зазначає позивач, лише при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження 31.10.2018 року, йому стало відомо про відсутність майна у боржника для погашення боргу, в тому числі і про відсутність у власності боржника апартаментів № 261 за адресою: [ADDRESS] . Лише при зверненні до Державного реєстратора юридичного Департаменту Одеської міської ради за інформацією з Державного реєстру речових прав, було з`ясовано, що 06.12.2012 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували за собою право власності на апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , по Ѕ частині за кожним, на підставі Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу. В подальшому [PERSON] та [PERSON] подарували по Ѕ частці апартаментів [PERSON] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. Позивач [PERSON] вважає, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення цивільно-правової відповідальності боржника, з порушенням вимог чинного законодавства є фіктивним і підлягає визнанню недійсним. Також підлягає скасуванню державна реєстрація права власності за [PERSON] та [PERSON] на спірні апартаменти, оскільки вона проведена під час дії арешту з порушенням вимог чинного законодавства. Посилається на ст.ст. 215, 216 ЦК України як на підставу задоволення позовних вимог. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року були застосовані заходи забезпечення позову та накладений арешт на нерухоме майно апартаменти № 261 за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року, також були застосовані заходи забезпечення позову та накладений арешт на нерухоме майно апартаменти № 261 за адресою: [ADDRESS] . 21 березня 2019 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати заходи забезпечення позову посилаючись на те, що власником спірного майна є [PERSON] , яка не є стороною по справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року клопотання представника [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року, у вигляді арешту, накладеного на нерухоме майно апартаменти № 261 за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року у вигляді арешту накладеного на нерухоме майно апартаменти № 261 за адресою: [ADDRESS] . Вказані судові рішення залишені без змін на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 09.12.2020 року. 30 вересня 2019 року [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву та заяву про залучення співвідповідачів та третьої особи. 18 лютого 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним іпотечного договору, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору, скасування рішення про державну реєстрацію. Уточнені позовні вимоги пов`язані з тим, що позивачеві під час розгляду даної справи стало відомо, що власник спірного майна [PERSON] , з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором позики від 17 листопада 2018 року передала в іпотеку апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І, за реєстровим номером 1321. На думку Позивача дані договори укладені із порушенням вимог чинного законодавства та мають бути визнані недійсними. 19.04.2021 року представник [PERSON] , адвокат Танасогло О.М. подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна апартаментів № 261 за адресою: [ADDRESS] та накласти арешт. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову адвоката Танасогло О.М. залишено без задоволення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 06 липня 2021 року на 15.00 год. У судове засідання позивач та його представник не з`явились вдруге. Про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також враховуючи строки розгляду справи, за можливим розглянути справу у відсутність позивача та його представника. Представник відповідача [PERSON] адвокат Оксюта В.В. подав до суду відзив, в якому зазначив, що реєстрація права власності за [PERSON] та [PERSON] відбулась на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року та Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року і цілому така реєстрація не порушує жодних прав [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Мельник Н.Ю. подала відзив, в якому заперечувала проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві проти позову, а також з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності. Просила суд розглянути справу у її відсутність. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив або пояснення щодо позову до суду не надали. Відповідно до ч.1\~ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу Осінцева В.М. надала письмові пояснення, де зазначила, що всі правочини, посвідчені останньою були вчинені з чітким дотриманням вимог чинного законодавства та державну реєстрацію вона не проводила, оскільки на той час не мала повноважень вчиняти такі дії. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , виходячи з наступного. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року у справі № 1527/8655/12, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 2056921,63 грн. В цій же справі ухвалою від 06 червня 2012 року Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 1527/8655/12, забезпечено позов шляхом накладення арешту на Ѕ частку нежилого приміщення № [NUMBER] площею 97,9 кв.м., яке знаходиться за адресою за адресою: [ADDRESS] . Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2012 року\~(провадження №22-ц/1590/11043/12, головуючий суддя - Парапан В.Ф., судді Панасенков В.О., Драгомерецький М.М.)\~\~рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Цим же рішенням скасовані заходи забезпечення позову, та знято накладений арешт із спірного майна. Вказане рішення від 06 грудня 2012 року скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, справу передано на новий розгляд. При новому розгляді апеляційним судом Одеської області рішенням від 17.11.2014 року встановлено, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що\~\~на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року [PERSON] придбав приміщення за 78320 грн., що за курсом НБУ станом на вересень 2007 року складало 15508 доларів США. Оскільки вказані кошти за рішенням апеляційного суду Одеської області [PERSON] вже повинен повернути позивачу, тому 257437 доларів США (272945 доларів США\~15508 доларів США), це залишок грошових коштів які відповідач безпідставно утримує і не повертає позивачу. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня\~2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року, у справі № 2/1522/8390/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», третя особа на стороні відповідача: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу нежилих приміщень та іпотечного договору недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності, вищевказаний договір купівлі-продажу апартаментів від 10.09.2007 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнано недійсним та зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] 78320,00 грн., а [PERSON] зобов`язано повернути апартаменти [PERSON] .\~ При цьому вказаним рішеннями апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 р. відмовлено [PERSON] у поверненні 272 945,00 доларів США в порядку застосування наслідків двосторонньої реституції, так як\~\~розписка, на яку спирається позивач у цій справі\~\~не може вважатися частиною нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу апартаментів від 10.09.2007 р., який був визнаний судом недійсним. Також судом було визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці на апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 року у справі № 1527/8655/12 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року змінено в частині судових витрат, стягнуто на користь [PERSON] компенсацію судових витрат 3\~224 грн.84 коп. в іншій частині а саме в частині стягнення з [PERSON] 2056921,63 грн. рішення суду залишено без змін. Як вбачається з матеріалів справи 06.12.2012 року за [PERSON] та [PERSON] як за подружжям по Ѕ частці на апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстровано право власності на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02.02.2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . В подальшому в межах виконавчого провадження № 50952686 про стягнення коштів з [PERSON] державним виконавцем частково стягнуто з боржника суму боргу, а саме в рахунок погашення заборгованості передано майно земельна ділянка за ціною 235\~865,00 грн. У зв`язку з відсутністю іншого майна боржника 20.03.2017 року закрито виконавче провадження, повернуто виконавчий лист стягувачу та зазначено, що в ході примусового виконання виконавчого документу залишок не стягнутої суми складає 1\~824\~281,47 грн. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим\~Законом, та їх обтяжень визначені\~Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до частини третьої\~статті 3 вказаного Закону\~права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, шляхом реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] було здійснено виконання такого рішення і на переконання суду така реєстрація не порушує прав [PERSON] , так як така реєстрація направлена на виконання рішення суду, на підставі якого [PERSON] набув право власності на Ѕ частку у праві власності, і під час якої жодних обтяжень щодо спірного майна не існувало. За\~статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені\~статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин\~ЦК України\~імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за\~статтею 204 ЦК України\~вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що Договір дарування від 14 грудня 2012 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. за реєстраційним номером 1921 вчинено з дотриманням вимог ст. 215 ЦК України. Оскільки на момент укладання договору дарування спірного майна, тобто 14 грудня 2012 року жодного запису про обтяження майна арештом у державному реєстрі права власності не було, то Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева В.М. посвідчила Договір дарування, право власності за яким перейшло до [PERSON] . Що стосується позовних вимог про скасування державної реєстрації рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - апартаменти, яким визнано право власності за [PERSON] , яка була здійснена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., суд зазначає наступне. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд звертає увагу, що правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим\~Законом, та їх обтяжень визначені\~Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(далі - Закон № 1952-IV). Згідно положень вказаного Закону № 1952-IV, станом на 14.12.2012 року приватні нотаріуси не мали повноважень державних реєстраторів та не здійснювали державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що реєстрація права власності на апартаменти за [PERSON] здійснена 14.12.2012 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості 14 грудня 2012 року, номер запису: 63458 в книзі 117 неж-37, РПВН 19626199, тому твердження позивача, що державна реєстрація проведена в супереч вимог чинного законодавства не заслуговують на увагу суду. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 листопада 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та добросовісності набувача за відплатним договором, суд зазначає наступне. Договір купівлі-продажу від 17.11.2018 року посвідчений приватним нотаріусом Бураковою О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1318. На момент вчинення правочину воно також не було предметом обтяження, не було предметом застави чи іпотеки, не було предметом заборони. Зі змісту договору купівлі-продажу від 17.11.2017 року, вбачається, що [PERSON] набула спірне майно за відплатним договором. Продаж нежилих приміщень № 261 за адресою: [ADDRESS] здійснено за 2\~379\~349,00 грн., які продавець отримав від покупця шляхом безготівкового розрахунку повністю до підписання цього договору. На час укладення договору купівлі-продажу (17.11.2017 року) продавець [PERSON] була законним власником майна та мала всі права на відчуження об`єкту нерухомості. [PERSON] не знала і не могла знати те, що об`єкт нерухомості відчужується особою, що не мала права на його продаж чи яку в подальшому буде визнано особою, що не мала такі права, тобто [PERSON] є добросовісним набувачем.\~Обов`язок перевіряти наявність обтяжень на об`єкт нерухомості, що відчужується, покладається на нотаріуса. На момент укладення спірного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення заборон щодо відчуження в державному реєстрі речових прав не було, Також, позивач стверджує, що цей правочин (договір дарування) є фраудаторним, тобто таким, що вчинений боржником на шкоду кредитору. Такі твердження позивача суд оцінює критично, оскільки позивачем невірно визначено правовідносини, яким законодавство регулює фраудаторний правочин. Такі правовідносини можуть складатися лише у сфері банкрутства і у рамках виконавчого провадження, але яке було відкрито після прийняття ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» у новій редакції, тобто після 02.06.2016 року. І правочини ці також мають бути вчинені після 02.06.2016р. Велика Палата в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17 вказала, що «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 38 постанови). При цьому, частина 5\~статті 12 Цивільного кодексу України\~передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується. За змістом статей\~15\~і\~16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. При цьому положеннями\~статті 13 цього Кодексу\~передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.4). Відповідно до частини 3\~статті 16 вказаного Кодексу\~суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої\~статті 13 цього Кодексу. Із наведених положень законодавства вбачається, що захист цивільного права полягає в усуненні тих порушень, які перешкоджали в повній мірі його реалізації, також вбачається, що захист полягає у відновленні права, тобто тих його обсягів, які існували до порушення. Із наведених норм права також слідує, що при відновленні порушеного права особі не може бути надано за обсягом більше прав, ніж їх існувало до порушення. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2018 року придбала, як добросовісний набувач, апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] без будь-яких обмежень, зареєстрованих у встановленому\~законом\~порядку, недобросовісність позивача, як набувача спірного майна не доведена. Оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України, далі -\~ЦК України), то вона презюмується, тому [PERSON] необхідно відмовити в задоволенні позову до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 листопада 2018 року на спірне нерухоме майно. Як вже судом встановлювалось, після набуття [PERSON] та [PERSON] 06 грудня 2012 року права власності на апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , було вчинено стосовно цього майна декілька правочинів з дарування та купівлі-продажу, за наслідком чого останнім власником за договором від 17 листопада 2018 року є [PERSON] . В подальшому [PERSON] з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором позики від 17 листопада 2018 року передала в іпотеку апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І, за реєстровим номером 1321. Щодо вимог позивача про визнання недійсними спірних договорів дарування, купівлі-продажу та іпотечного договору, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки зазначені вимоги є похідними від вимоги про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] 06 грудня 2012 року, у задоволенні якої судом відмовлено. Окремі підстави для визнання вказаних договорів купівлі-продажу, позивачем не заявлено. Крім того, позивачем не спростовувався факт того, що\~\~ [PERSON] , яка придбала апартаменти № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2018 року, є добросовісним набувачем. На підставі чого, суд зазначає позивачеві, що за положеннями\~ст.4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень\~ст.5 ч.1 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором. За положеннями\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1\~ст. 216 ЦК України\~передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, права особи, яка вважає себе власником майна, та не була стороною правочину, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями\~215,\~216 ЦК України\~(Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 15 травня 2019 року, провадження №14-636цс18) . Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. До того ж одна з умов застосування індикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)). Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника згідно із частиною першою\~статті 388 ЦК України\~на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). За такого, враховуючи ту обставину, що позивач, не є стороною вищевказаних договорів купівлі-продажу, права [PERSON] підлягають захисту шляхом подачі віндикаційного позову, з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. За такого, суд приходить до висновку, що позивачем в цій частині, у разі доведеності першочергової вимоги, також було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, що являється підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Крім того, при прийняті рішення суд застосовує практику ЄСПЛ, щодо втручання у право власності та мирне володіння майном. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача посилався на ст.1 Першого протоколу\~Європейської конвенції з прав людини\~та на практику ЄСПЛ. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Як зазначено у п.70,71 справи «Рисовський проти України» аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення позову порушить принцип «належного врядування» оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Аналізуючи заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд виходить з наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої\~статті 261 ЦК України\~містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов`язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7\~ЦПК України. Суд звертає увагу, що позивачем в цій справі є [PERSON] . Так, позивач звернувся до суду 06.11.2018 року, тобто через шість років, після реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Одночасно зазначаємо, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За змістом пункту 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Відмовляючи у позові, судом враховується, що відповідно до\~\~\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зважаючи на відмову у задоволенні позову розподіл судових витрат судом не здійснюється. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed