Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просила розірвати шлюб зареєстрований 26.09.1992, посилаючись на те, що між ними зникли почуття, на яких ґрунтуються сімейні відносини: почуття взаєморозуміння, поваги, любові і довіри, протягом тривалого часу шлюбно-сімейні відносини не підтримуються, проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, не спілкуються, вважає, що подальше перебування у шлюбі та збереження його неможливе. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Присутня у судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила суд надати сторонам шестимісячний строк для примирення, посилаючись на доводи, викладені у клопотанні про надання строку для примирення /а. с. 70-72/. Суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] про укладення шлюбу від 26.09.1992, згідно з актовим записом № 36 /а. с. 8/. У подружжя троє неповнолітніх дітей: [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]) /а. с. 9-13/. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, позивач наполягала на розірванні шлюбу, категорично не погодилася на надання судом строку для примирення, посилаючись на те, що почуття любові до свого чоловіка давно вже втратила, шлюб між сторонами фактично розпався, сім'я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає її волевиявленню, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved