Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 06 жовтня 2018 року між [PERSON] з одної сторони та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальникові [PERSON] грошову суму у розмірі 990 доларів США, що еквівалентно 27 720 гривень, на строк до 10 жовтня 2018 року. У свою чергу остання зобов`язалась повернути позику в строк до 10 жовтня 2018 року. Однак, як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, [PERSON] умови договору не виконує, позику не повертає, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача суму неповернутої позики в розмірі 990 доларів США, що станом на 01 березня 2019 року складає 27 720 гривень. Також, позивач просив стягнути суму нарахованих але не сплачених відсотків за період з 11 жовтня 2018 року по 01 березня 2019 року в розмірі 321,24 грн. Окремо позивачем було заявлено вимогу щодо стягнення судових витрат на користь позивача. Відповідач та її представник в судове засідання надали відзив, у якому вказані обставини заперечували в повному обсязі та зазначили, що договору позики відповідач не укладала та грошові кошти від позивача у вказаному розмірі вона не отримувала. Вимоги щодо стягнення судових витрат, на думку відповідача, взагалі не можуть входити до складу позовних вимог за своєю правовою природою. З цих підстав вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] у відкрите судове засідання з`явився, заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до розписки від 06 жовтня 2018 року [PERSON] передав [PERSON] грошову суму у розмірі 990 доларів США, що еквівалентно на момент складення 27 720, гривень, на строк до 10.10.2018 року. У свою чергу остання зобов`язалась повернути позику в строк до 10 жовтня 2018 року. Указаний доказ був наданий до суду в оригіналі, а його посвідчена копія знаходиться в матеріалах справи. Проте, під час розгляду справи [PERSON] надав пояснення по суті справи, а також за власним бажанням був допитаний в якості свідка за клопотанням сторони відповідача. Під час дачі пояснень та свідчень [PERSON] пояснив, що грошові кошти вказані в розписці насправді відповідачу не передавались, а договір позики не укладався взагалі. На підставі вищевказаного судом встановлено факт не передачі грошових коштів за договором позики, а також не укладення договору позики взагалі. Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин укладення договору позики між сторонами та передачі грошових коштів сторони до суду у відповідності ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надали. Дійсно, згідно із ст. 16 ч.1, ч. 2 п. 2 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Відносини на які посилається позивач у своєму позові регулюються Книгою П`ятою Цивільного кодексу України, зокрема розділом І загальних положень про зобов`язання, розділом ІІ загальними положеннями про договір, розділом ІІІ про окремі види зобов`язань, главою 71 щодо позики, а також параграфом 1 глави 71 про позику. Згідно із ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на пояснення позивача по суті справи, а також його показання в якості свідка, заперечення сторони відповідача проти позовних вимог та невизнання обставин позову відповідачем, суд дійшов висновку, що між сторонами не укладався договір позики, а фактичні відносини між сторонами не відповідають правовій природі правовідносин, передбачених ст. 1046 ЦК України. Вимоги про стягнення як зазначає позивач «нарахованих, але не сплачених відсотків за період з 11 жовтня 2018 року по 01 березня 2019 року» також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Згідно із ст. 1048 ч. 1, 2 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позивачем не надано до суду договору позики, не надано будь-яких доказів на підтвердження його укладення, а також його умов. Також позивачем не було заявлено вимог на підставі ст. 1048 ЦК України взагалі. Таким чином, суд доходить висновку, що вимоги щодо «нарахованих але не сплачених відсотків за період з 11 жовтня 2018 року по 01 березня 2019 року» задоволенню на підставі ст. 1048 ЦК України не підлягають. Також вказані вимоги не можливо задовольнити на підставі ст. 1050 ЦК України та відповідно до ст. 625 ЦК України. Так стаття 1050 ЦК України визначає лише наслідки порушення договору позичальником. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення «нарахованих але не сплачених відсотків за період з 11 жовтня 2018 року до 01 березня 2019 року» з підстав, передбачених ст. 625, 1050 ЦК України, оскільки позивач особисто спростував факт укладання договору позики. Фактично такі вимоги можуть бути задоволеними лише як похідні від права позивача, яке ґрунтується на ст. 1046 ЦК України. Проте у даному випадку судом встановлено відсутність правовідносин між сторонами, які ґрунтуються на ст. 1046 ЦК України. Згідно зі ст. 141 ч.1, 2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою в позові [PERSON] суд покладає судові витрати на [PERSON] .

Outcome: dismissed