Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

У листопаді 2019 року заявник [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з заявою про встановлення факту постійного проживання у будинку без реєстрації. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 705, придбаний заявником житловий будинок з земельною ділянкою, розташований за адресою [ADDRESS] . Таким чином 19.08.2009 року заявник був знятий з реєстрації попереднього місця проживання за адресою [ADDRESS] , оскільки реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою,а з початку 2009 року заявник фактично проживав у придбаному ним будинку,що розташований в [ADDRESS] без реєстрації. В цьому будинку заявник мешкає і станом на сьогоднішній день. Однак, у зв`язку з виниклою необхідністю, 24.02.2015 було зареєстроване місце його тимчасового перебування за адресою [ADDRESS], де знаходиться Центр реінтеграції безпритульних громадян. Необхідність встановлення факту його постійного проживання за адресою [ADDRESS], обумовлена неможливістю іншим чином підтвердити розповсюдження на заявника дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави. Іншого нерухомого житлового майна, окрім вищевказаного будинку у власності заявника немає. В судовому засіданні заявник , заяву підтримав, просив задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, при цьому подав суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі його представника,також зазначив,що проти задоволення заяви не заперечує. Суд, заслухавши пояснення заявника, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , надані у судовому засіданні, дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі встановив наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17912972 заявнику [PERSON] належить житловий будинок на праві приватної власності розташований по [ADDRESS] .(а.с.10) Згідно довідки виданої Безводненською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області № 598 від 02.11.2018 року, заявник [PERSON] починаючи з 2009 року по теперішній час дійсно проживає за адресою [ADDRESS] .(а.с.6) Заявник здійснює в повному обсязі оплату за спожиті житлово-комунальні послуги за адресою [ADDRESS], що підтверджується квитанціями про сплату наданих послуг за період починаючи з 2009року. Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] , [PERSON] , також підтвердили те, що [PERSON] , постійно проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS] починаючи з серпня 2009 року по теперішній час. Відповідно до частини першої-четвертої ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права, в тому числі право користування житлом. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, чинне законодавство та практика Європейського суду з прав людини допускає обмеження права користування особи жилим приміщенням у виняткових випадках. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Так, судом встановлено, що заявник [PERSON] починаючи з серпня 2009 року постійно проживає у будинку [ADDRESS] . З огляду на викладене вимоги заявника є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved