Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У листопаді 2018 року представник позивачки адвокат [PERSON], який діє на підставі доручення, виданого Маріупольським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 31.10.2018 року № 2018-0042877, звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що [PERSON] є власником будинку № 97 по вул. Волочаєвській в м.Маріуполі, який належить їй на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 26.08.1985 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ за № 15840. На теперішній час у будинку мешкають позивачка [PERSON] з онукою та правнучками. У будинку зареєстрована відповідачка [PERSON], яка з 2016 року і по теперішній час не проживає, не сплачує комунальних послуг та не приймає участі в його утриманні. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 97 по вул. Волочаєвській в м.Маріуполі, а також зобовязати зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги. Представник позивачки адвокат [PERSON], який діє на підставі доручення, виданого Маріупольським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 31.10.2018 року № 2018-0042877, у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Ухвалою суду від 11.02.2019 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не зявилась до судового засідання, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив не подала. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 26.08.1985 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ за № 15840, позивачці [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок № 97 по вул. Волочаєвській в м.Маріуполі. Відповідно до довідки про надання інформації № 03-12-12166, виданої 04.12.2018 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідачка [PERSON] з 06.03.2013 року і по теперішній час зареєстрована у [INFO]. Згідно акту, складеного 04.07.2018 року головою КСН «Лучистий», відповідачка [PERSON] у будинку № 97 по вул. Волочаєвській в м.Маріуполі не проживає з 05.02.2016 року,\~ що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] у наданих суду поясненнях підтвердили, що відповідачка у будинку № 97 розташованому по вул. Волочаєвській в м. Маріуполі, не мешкає з 2016 року, місцезнаходження її їм не відоме. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачка є членом родини позивачки, яка з 2016 року у будинку не проживає, її особисті речі в ньому відсутні, у звязку із чим, суд вважає, що [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування будинком № 97 по вул. Волочаєвській в м.Маріуполі. Щодо позовних вимог у частині зняття відповідачки з реєстраційного обліку в органах Державної міграційної служби, то суд дійшов висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 Закону України, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. З 04 квітня 2016 року в Україні набув чинності закон №888-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року. З 04 квітня 2016 року Державна міграційна служба України втратила функції реєстрації місця проживання громадян. Дана робота покладена на органи місцевого самоврядування. Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02 березня 2016 р. № 207 встановлено перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, серед яких є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, дає підстави уповноваженому державному реєстраційному органу здійснити функції щодо зняття цієї особи з реєстрації. Тому, суд приходить до переконання, що вимоги позивачки щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачки не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial