Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 05.10.2013 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №948. Від шлюбу сторони мають 2 дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що шлюбні відносини з чоловіком погіршилися, з кінця січня 2020 року припинилися. [PERSON] разом з дітьми переїхала жити до своєї матері, де проживає по цей час. Не бажаючи відновлювати подружні стосунки, позивач має намір поділити спільне майно, придбане подружжям в листопаді 2019 року, а саме: автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, посилаючись на те, що відповідач допомоги на утримання дітей не надає, позивач вимушена самостійно їх забезпечувати, [PERSON] вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя і визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного транспортного засобу, поділити майно шляхом виділення автомобілю у користування відповідача та стягнення з нього на її користь грошової компенсації вартості її частки. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просила суд розірвати шлюб, укладений між сторонами, визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , визнати за [PERSON] права власності на 2/3 частини вказаного автомобіля, виділити [PERSON] автомобіль та залишити його у користуванні відповідача, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 2/3 частини автомобіля у сумі 145505,67 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позов, в якому він проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечував, разом з тим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 2/3 частини спірного автомобіля та стягнення вартості частки в сумі 145505,67 грн., залишення автомобіля у користуванні відповідача. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що відсутні підстави для відступу від рівності часток подружжя, про які вказує позивач у своєму позові, на даний час спірний автомобіль проданий за договором купівлі-продажу від 18.02.2020 року, а відтак відповідач погоджується сплатити на користь позивача Ѕ частину вартості автомобіля, яка згідно з висновком експерта, складеного на замовлення відповідача, складає 86004,30 грн. (172008,60 грн. /2). Крім того, [PERSON] вказує на можливість сплачувати позивачу у порядку виконавчого провадження щомісячно по 20% із заробітної плати (а.с. 66-67). Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 57). Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову (а.с. 58). Ухвалою суду від 18 червня 2020 року провадження по справі в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , виділення [PERSON] вищезазначеного автомобілю та залишення його у користуванні відповідача закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. [PERSON] додатково зазначила, що шлюбні відносини між сторонами припинилися 27.01.2020 року, сторони проживають окремо, відновлювати шлюбні стосунки наміру не мають, діти проживають з нею. За останні 4 місяці відповідачем на утримання дітей було надано 4000 грн., за рішенням суду від 27.05.2020 року по справі 524/722/20 з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини доходу та 1/6 на утримання позивача за час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років, починаючи з 13.02.2020 року. Також [PERSON] зауважила, що спірний автомобіль було придбано за їх спільні кошти, згоду на реалізацію вказаного майна позивач не надавала, з висновком експерта, який складений на замовлення відповідача вона не погоджується, так як вартість транспортного засобу є заниженою, автомобіль не мав жодних пошкоджень, про які вказано в експертному дослідженні. Позивач просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище [PERSON] . Представник позивача [PERSON] підтримав позицію позивача, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення вимог про розірвання шлюбу не заперечував, підтвердивши час припинення шлюбних відносин з позивачем. Обґрунтовуючи свою позицію щодо інших позовних вимог, [PERSON] зазначив, що надавав кошти дружині на утримання дітей, а саме 4000 грн., крім того, не заперечує сплачувати аліменти, визначені рішенням суду. Надавати грошові кошти в більшому розмірі за останні 4 місяці він не мав можливості, так як мав кредитні зобов`язання, що виникли через лікування позивача. З приводу позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля вказав, що спірний транспортний засіб було придбано під час шлюбу як за рахунок спільних коштів, так і за рахунок особистих коштів відповідача, зокрема 39000 грн. [PERSON] було подаровано його матір`ю [PERSON] на придбання автомобіля. Спірний автомобіль було придбано не новим, комплектація базова, він мав певні зовнішні недоліки та проблеми з двигуном, а відтак висновок експерта від 04.03.2020 року, що складений експертом [PERSON] за результатом безпосереднього огляду транспортного засобу, в повній мірі відображає дійсну ринкову вартість автомобіля 172008,60 грн. Відповідач підтвердив, що на теперішній час транспортний засіб перебуває у власності його матері [PERSON] , а відтак погоджується сплатити на користь позивача Ѕ частину від ринкової вартості 86004,30 грн., з яких вирахувати 39000 грн. особистих коштів. Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію відповідача, просив позовні вимоги задовольнити частково. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05.10.2013 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області зроблено актовий запис №948 (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-14). Сторонами у судовому засіданні не заперечувалося, що шлюбні відносини припинилися наприкінці січня 2020 року, наміру поновлювати подружнє життя сторони не мають, час на примирення не потрібен. Згідно з \~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання \~за позовом \~одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ч. 2\~ст.\~114\~СК України передбачає, що \~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст.ст.\~111,\~112 СК України, а також те, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, відновлювати сімейні стосунки вони не бажають, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Позивач не виявила намір змінити прізвище після розірвання шлюбу на дошлюбне. Щодо позовних вимог про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, суд виходить з наступного. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано під час шлюбу, використовувався подружжям в інтересах сім`ї. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТСЦ 5342 від 28.11.2019 року, власником автомобілю є [PERSON] (а.с. 21). [PERSON] також має посвідчення водія (а.с. 24). 18.02.2020 року вказаний автомобіль було відчужено [PERSON] своїй матері [PERSON] (а.с. 69, 106). Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 20 від 11.02.2020 року, виконаного судовим експертом [PERSON] , ринкова вартість спірного автомобіля , яка визначена без його огляду, складає 218258,50 грн. (а.с. 26-31). З наданого відповідачем висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 14-20 від 04.03.2020 року, виконаного судовим експертом [PERSON] , вбачається, що ринкова вартість спірного автомобіля , яка визначена після його огляду, складає 172008,60 грн. У дослідницькій частині висновку експертом було встановлено, що автомобіль має базову комплектацію, має недоліки в роботі двигуна, потребує діагностики та ремонту; наявні зовнішні пошкодження переднього лівого крила, заднього бамперу (а.с. 68-74). В ході судового розгляду суд прийшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу поділу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації за належну позивачеві частку. Право позивача на отримання грошової компенсації відповідачем не оспорюється, про що свідчить часткове визнання позову. Спірним є питання розміру виплати, так як сума грошової компенсації сторонами не узгоджена. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України) Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналіз частини третьої статті 70 СК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які дитина одержує для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать\~про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до роз`яснень пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК, а вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, то виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України). З огляду на норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд не вбачає підстав для визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя, так як зазначена презумпція ніким не оспорюється, крім того, на час розгляду справи автомобіль відчужено третій особі. [PERSON] реалізувала право на поділ майна, набутого за час шлюбу, пред`явивши вимогу про\~стягнення грошової компенсації вартості\~ частки автомобіля Встановивши, що автомобіль є спільною власністю подружжя, суд не вбачає обставин, які б мали істотне значення для збільшення частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя, через те, що відповідач надав матеріальну допомогу дітям у розмірі 4000 грн., за рішенням суду від 27.05.2020 року №524/722/20 стягнуто аліменти з відповідача на користь позивача у розмірі 1/3 частини доходу на утримання дітей, 1/6 частини доходу на утримання дружини до досягнення меншою дитиною 3 років, а відтак немає підстав вважати, що визначеного судом розміру матеріального утримання дітей недостатньо для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи питання про розмір грошової компенсації, яку належить стягнути на користь позивача, суд бере до уваги висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 14-20 від 04.03.2020 року, виконаний судовим експертом [PERSON] , в якому ринкова вартість спірного автомобіля, яка визначена після його огляду, складає 172008,60 грн. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1\~ст. 82 ЦПК України\~встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як\~передбачено ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не погоджується з доводами позивача стосовно того, що ринкова вартість спірного автомобілю, визначена у висновку експерта, наданого відповідачем є заниженою, а відтак до уваги слід брати висновок експерта №20 від 11.02.2020 року, так як зі змісту експертного дослідження №14-20 від 04.03.2020 року вбачається, що ринкова вартість транспортного засобу була визначена за результатом його безпосереднього огляду експертом та фіксації пробігу, комплектації, несправностей та зовнішніх пошкоджень. В свою чергу, висновок експерта, складений на замовлення позивача, не враховує дійсного технічного стану автомобілю. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1\~ст. 106 ЦПК України\~учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, сторони не обмежені в своїх правах у проведенні експертиз на їх замовлення. При цьому, суд констатує, що автотоварознавча експертиза не входить до переліку обов`язкових, які призначаються судом у відповідності до\~ст. 105 ЦПК України.. Судом було роз`яснено право позивача заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, однак таким процесуальним правом позивач не скористався, відповідного клопотання до суду не подав. Суд критично оцінює доводи відповідача з приводу необхідності вирахувати з частки позивача 39\~000 грн., так як саме ця сума була надана відповідачу його матір`ю на придбання автомобілю, оскільки жодних доказів на підтвердження цього до суду [PERSON] надано не було, так як і не було доведено, що ним витрачалися особисті кошти на придбання автомобіля, а не спільні кошти подружжя. Виходячи з наведених обставин, які не були спростовані належними і допустимими доказами, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію Ѕ частки спірного транспортного засобу у розмірі 86004,30 грн., виходячи з вартості майна - 172008,60 грн. З огляду на відсутність належним чином оформленого клопотання про встановлення способу і порядку виконання рішення з наданням доказів на підтвердження неможливості виконати судове рішення в повному обсязі, суд на даний час не має можливості вирішити питання про розстрочення виконання рішення шляхом стягнення з відповідача 20% із заробітної плати щомісячно. Суд роз`яснює відповідачу його право звернутися з відповідним клопотанням в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. [PERSON] до суду було подано попередній розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого загальна сума судових витрат склала 16426,30 грн. (а.с. 92). Відповідач, в свою чергу, подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, оскільки вони не співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову, крім того, вартість 1 години роботи адвоката перевищує граничний розмір, передбачений ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року (а.с. 98-99). Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. за позовну заяву про розірвання шлюбу та 1455,10 грн. за позовну заяву про стягнення грошової компенсації (а.с. 1,2). З урахуванням задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та часткового задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації, а саме на 59,1%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 859,96 грн. , а всього 1700,76 грн. Суд не вбачає підстав для стягнення заявлених судових витрат за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн., так як у задоволенні заяви про забезпечення позивачеві було відмовлено через її необґрунтованість. Витрати позивача на проведення автотоварознавчого дослідження, виконаного судовим експертом [PERSON] , склали 700 грн. (а.с. 32), а відтак, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, зазначені витрати підлягають стягненню у розмірі 413,70 грн., без урахування комісії, сплаченої банку у розмірі 10 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.\~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) ; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ) ; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.( додаткова постанова ВП Верховного Суду від 19 лютого 2020 року № 755/9215/15-ц) Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи ,чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Надання адвокатом Чирвою В.П. та [PERSON] позивачу адвокатських послуг під час розгляду справи підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема договорами про надання правової допомоги від 10.02.2020 року та від 20.03.2020 року (а.с. 93,96 ). На підтвердження оплати послуг на правову допомогу позивач надав квитанції до прибуткового касового ордера №10/02 від 27.02.2020 року на суму 6000 грн. та №36 від 20.03.2020 року на суму 7000 грн. (а.с.94,97). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті позивачу в порядку компенсації гонорарів адвоката Чирви В.П., суд враховує, що адвокатом Чирвою В.П. відповідно до акту виконаних робіт від 27.02.2020 року надано наступні юридичні послуги : пошук та вивчення нормативних документів та судової практики (1 година) вартість послуги 1\~000 грн., надання усних консультацій, копіювання документів ( 1 година) 1000 грн., складення позовної заяви ( 3 години) 3000 грн., складення заяви про забезпечення позову (1 година) 1000 грн. (а.с. 95). Із матеріалів справи вбачається, що такі дії відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на складання та подання цих документів, є обґрунтованим. Разом з тим, витрати на послуги зі складання заяви про забезпечення позову у розмірі 1000 грн. не підлягають стягненню, так як у задоволенні заяви судом було відмовлено. Стосовно витрат на правову допомогу, надану адвокатом Сенніковим А.Б., суд виходить з того, що адвокат брав участь у 2 судових засіданнях - 17.06.2020 року та 18.06.2020 року, ознайомлювався з матеріалами справи у суді (а.с. 76), що підтверджується матеріалами справи, договором про надання правової допомоги, заявою про попередній розрахунок суми судових витрат від 05.06.2020 року, поданою позивачем, квитанцією про сплату гонорару. Враховуючи заперечення іншої сторони про те, що розмір гонорару, визначений позивачем та його адвокатами, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатами час, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає розумними та співмірними витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 4137 грн. Не заслуговують на уваги доводи відповідача про обмеження вартості 1 години праці адвоката відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, так як зазначений нормативно-правовий акт втратив чинність на підставі Закону №2147-VIII від 03.10.2017 року. На підставі вищезазначеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 6251, 46 грн. (840,80+859,96+413,70+4137).

Outcome: partial