Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до [PERSON] в якому просила надати малолітньому [PERSON] [INFO] року дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон та отримання віз держав Шенгенської угоди (Франція, Болгарія, Іспанія та інші), та інших країн світу (ОАЕ, Туреччина, Австралія, Великобританія, США, Шрі-Ланка), без отримання (дозволу) згоди батька, [PERSON], в супроводі та без супроводу матері, [PERSON], до моменту досягнення [PERSON] повноліття, а також надати [PERSON] дозвіл на виготовлення та оформлення для малолітнього сина, [PERSON] [INFO], проїзного документа дитини та паспорта для виїзду за кордон, без отримання дозволу (згоди) батька [PERSON]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі в період з 23.06.2006 по 11.08.2010 року, від шлюбу мають спільного малолітнього сина - [PERSON] [INFO], який проживає разом з позивачем. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Має змогу вивозити дитину за межі України на оздоровлення та відпочинок, однак, відповідач з незрозумілих їй причин дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон не дає, тому просить суд надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення [PERSON] повноліття. Малолітній [PERSON] [INFO], часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі та в інших місцях оздоровлення та рекреації. Дитина навчається в спеціалізованому навчальному закладі з поглибленим вивченням англійської мови, і відвідування англомовних країн із перебуванням у оточенні носіїв мови сприятиме її швидкому вивченню та освоєнню. В судовому засіданні позивач та представник позивача свої позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач та представник позивача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, надали письмові заперечення. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив про те, що наведені у позовній заяві доводи не відповідають дійсності, оскільки позивач подала позов до суду не надавши жодного доказу прямої, безпідставної, умисної суб'єктивної відмови відповідачем надати дозвіл на виїзд дитини, а лише надала докази того, відправляла незрозуміло на яку електронну пошту листи що залишились без відповіді. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. Позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, в період з 23.09.2013 по 11.08.2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2010 р. №2-7382/10 шлюб між сторонами у справі розірвано, місце проживання сина [PERSON] [INFO], визначено разом з матір'ю. (а. с. 7 т. 1). [INFO] року народився [PERSON], згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 25.10.2007 р. батьком дитини є [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а. с. 8 т. 1). Неповнолітній [PERSON] [INFO] дійсно проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖБК «ЕКРАН-2» від 14.10.2014 за № 11 (а. с. 9 т.1). Згідно довідки №257 від 19 грудня 2014 р. малолітній [PERSON] навчався в 1-Б класі спеціалізованої школи №97 ім. Олени Теліги Шевченківського району м. Києва з поглибленим вивченням англійської мови (а. с. 27 т.1). Позивач у своєму позові зазначає, що відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, безпідставно чинить перешкоди у здійснені позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Позивачем заплановано ряд поїздок за кордон, зокрема: в період з 17.06-21.06.2015 року запланована поїздка до [PERSON]; в період з 22.08-26.08.2015 року запланована поїздка до Іспанії; в період з 03.07-21.07.2015 року запланована поїздка з метою оздоровлення в Болгарію або Турцію; в період з 23.10-08.11.2015 року запланована поїздка до ОАЕ з метою оздоровлення та відпочинку на морі; з метою покращення мови заплановано поїздку до Великобританії (подача на візу 20.03.2015) ; з метою покращення мови заплановано поїздку до Австралії (подача на візу05.03.2015). Відповідно до ст. 313 ЦК фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХП та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; - рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтею 141 Сімейного Кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, у тому числі і після розірвання шлюбу та проживання одного із батьків окремо від дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 р., кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно та без пояснення будь-яких причин ухиляється від надання свого дозволу на виїзд дитини з нею за кордон, а будь-які намагання довести йому значення цієї подорожі закінчуються безрезультатно. Позивач вказує, що у зв'язку з тим, що відповідач не своєчасно надає їй дозвіл і вона хоче мати рішення суду, щоб до повноліття дитини не мати проблем з виїздом дитини за кордон. З наданих відповідачем заперечень у судовому засіданні судом встановлено що, останній не відмовляється надавати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд в супроводі її матері, і на підтвердження цього, в матеріалах справи наявна його нотаріально посвідчені заяви про згоду на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON], зокрема в період з 15.03.2015 року по 31.03.2011 року до Республіки Шрі-Ланка, в період з 20.08.2013 року по 10.10.2011 року до Об'єднаних Арабських Еміратів (а. с. 26, 27 т.3). Позивач не надав належних доказів по справі в підтвердження звернення до позивача з проханням щодо оформлення дозволу на тимчасовий виїзд за кордон. Надані на розгляд суду смс-повідомлення, електронні листи, не можуть бути оцінені судом як належні докази по справі, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими в розумінні ст.58, 59 ЦПК України доказами факт користування електронною почтою, з якою здійснювалась листування щодо отримання дозволу для виїзду дитини за кордон саме відповідачем по справі. Проте, судом можуть бути взяті до уваги тільки паперові листи-звернення [PERSON], з рекомендованим відправленням через Укрпошту, що містяться в матеріалах справи (а.с. 4, 6, 29, 30, 31 т.3). Однак, у вказаних листах-зверненнях позивач вказує різні країни і терміни відвідування, що не відповідає обставинам справи, суперечать позовним вимогам, у вказаних листах містяться інші періоди перебування за кордоном та країни, до яких позивачем заплановано виїзд. До того ж, лист з проханням про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а саме: до Франції в період з 25.10.2014 р. по 02.11.2014 р., до Великобританії в період з 26.12.2014 по 11.01.2015 р. та до ОАЄ в період з 05.12.2014 р. по 14.12.2014 р. був направлений позивачем на адресу:[ADDRESS], хоча відповідач фактично проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] а за зазначеною у листі від 01.10.2014 р. відповідач ніколи не проживав. Відповідно до положень ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у ст.27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. 14.07.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з заявою про уточнення позовних вимог в яких просила суд: надати [PERSON] [INFO], до досягнення ним шістнадцятирічного віку дозвіл на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], або інших, уповноважених нею осіб за нотаріально посвідченою згодою до країн Шенгенської угоди та інших країн світу (ОАЕ, Туреччина, Австралія, Об'єднане королівство Великобританії та Північної Ірландії, США, Шрі-Ланка, Індія); надати [PERSON] дозвіл на виготовлення для [PERSON] паспорта громадянина України для виїзду за кордон, отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах та перетину кордону України без згоди (дозволу) батька, [PERSON] до країн Шенгенської угоди та інших країн світу (ОАЕ, Туреччина, Австралія, Об'єднане королівство Великобританії та Північної Ірландії, США, Шрі-Ланка, Індія, Чорногорія, Хорватія). Подавши вказану заяву позивач фактично змінила предмет позову, але дана заява не може бути прийнята судом, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов, а станом на 14.04.2015 р. розгляд даної цивільної справи розпочато судом по суті. Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що вказана заява подається в порядку ст. 367 ЦПК України. Однак суд зазначає, що ст. 367 ЦПК України врегульовує порядок допуску судових рішень, постанов у певній категорії справ, до негайного виконання. Вказана позивачем стаття жодн6им чином не регламентує порядок зміни предмету та підстави позову. Крім того, чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Адже допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Слід зазначити і те, що таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. Виходячи з рівності прав і обов'язків батьків суд вважає, що рішення матері про вивезення дитини повинно узгоджуватись з батьком дитини. При цьому обов'язковому узгодженню підлягають питання країни в яку виїздить дитина, терміни виїзду і повернення, строк перебування та інші питання які потребують спільного вирішення в інтересах дитини. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Винесення судом рішення про надання дозволу на виїзд в будь-який момент та неодноразові виїзди без згоди батька порушило б рівність та права батька на спілкування та участь у вихованні дитини. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed