Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Позов мотивований тим, що позивач зареєстрований та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира належить йому на праві користування як наймачу. Разом з ним у даній квартирі зареєстрований його брат відповідач - [PERSON] , який впродовж тривалого часу, а саме з вересня 1992 року виїхав з квартири і по теперішній час не з`являється. Його фактичне місце проживання наразі невідоме. Реєстрація місця проживання відповідача зобов`язує позивача, сплачувати рахунки за комунальні послуги не тільки за себе, а за і зареєстрованого у квартирі відповідача, не дозволяє приватизувати це житло. У зв`язку із тим, що відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у квартирі, добровільно з реєстрації місця проживання не знявся, позивач вважає, що останній втратив право користування цим житловим приміщенням, тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В провадженні судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] перебувала дана справа. Провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Рішенням Вищої ради правосуддя від 07 липня 2020 року за № 2049/0/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] звільнено з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу передано в моє провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня року справу прийнято до провадження та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Чернецька О.А., підтримала позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 243 від 09 серпня 1979 р., що виданий «Исполнительным комитетом Бабушкинского райсовета народных депутатов города Днепропетровска» гр. [PERSON] та його сім`ї із п`яти осіб, було надано у користування житлове приміщення на ж/м Тополя-3, житловою площею 42,66, у будинку [ADDRESS] . Як видно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер - [PERSON] . Згідно з відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.08.2020 року № 6/5-578, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 особи, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту КП «Жилсервіс-2 від 27 грудня 2019 року, [PERSON] , не проживає за місцем реєстрації більше з 1992 року по теперішній час. Акт про не проживання підписаний мешканцями будинку [PERSON] та [PERSON] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача право на користування приміщенням зберігається протягом одного року. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Крім цього, статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Разом із тим вказані статті не передбачають обмеження кола осіб, наділених правом на звернення до суду з відповідним позовом. Отже, наймач, або член сім`ї наймача, не може бути обмежений у праві звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, зокрема із позовом про визнання інших членів сім`ї наймача такими, що втратили право користування житлом з підстав передбачених статтями 71, 72 ЖК УРСР. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року по справі № 466/8886/18. Приймаючи до уваги, що [PERSON] не проживає у спільній квартирі понад строки, встановлені законодавством, добровільно знятись з реєстрації не бажає, будь-яких перешкод у проживанні їм ніхто не чинить, поважних причин не проживання судом не встановлено, суд приходить до переконання, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Суд погоджується з цим висновком та додатково зазначає, що в силу ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Зважаючи на викладене, з урахуванням заявлених меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У заяві, поданій до суду 24.02.2020 року, позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по справі, а зокрема, витрати на правову допомогу у розмірі 9000, 00 грн. В обґрунтування цих вимог позивач посилається на те, що для вирішення даного спору він уклав 05.02.2020 року договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЛЕКС ЛТД» на здійснення правничої допомоги щодо захисту його інтересів по даній справі. Вартість послуг склала 9000, 00 грн. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивачем було надано договір про надання юридичних послуг від 05.02.2020 року, квитанцію № 0.0. 1606411197.1 про сплату послуг з надання правової допомоги за Договором № 2/05-02 від 05.02.2020 року, рахунок № 1 до Договору № 02/05-02 від 05.02.2020 року, акт прийому - передачі послуг з юридичного супроводу від 11.02.2020 року. Відповідно до квитанції № 0.0. 1606411197.1 про сплату послуг з надання правової допомоги за Договором № 2/05-02 від 05.02.2020 року позивачем [PERSON] було сплачено ТОВ «Юридична компанія «ЛЕКС ЛТД» суму у розмірі 9000, 00 грн на здійснення правничої допомоги. Враховуючи характер виконаної Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЛЕКС ЛТД» на здійснення правничої допомоги роботи (надання консультації, підготовки позовної заяви), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаних вимог. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] . понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9000,00 грн. Також відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved