Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

У лютому 2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Кременчуцької міської прокуратури про скасування арешту майна. На обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно їй стало відомо, що реєстратором Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори 23.02.2005 року внесено арешт на підставі постанови прокурора м. Кременчука Білик Л.В. № 07/32-112 від 20.08.2002 року, на квартиру [ADDRESS] , яка нібито належала [PERSON] . Позивач вказує, що відповідно до договору міни серії АЕА № 300476 від 15.05.2001 року право власності на вказану квартиру належить їй, її батькові та матері по 1/3 частині кожному. [PERSON] ніколи у їхній квартирі не проживала, тому арешт накладено на квартиру помилково. Наявність вказаного арешту на нерухоме майно порушує право позивача на розпорядження вказаною квартирою. Позивач надала суду клопотання про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача Кременчуцької міської прокуратури у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, письмово про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов суду не направив. Представник третьої особи Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду направив клопотання про розгляд справи без його участі. Ухвалою судді від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин. Ч. 8 ст. 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив наступне. На підставі договору міни серії АЕА № 300476 від 15.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б., право власності на квартиру [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному (а.с. 7). Згідно довідки КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради» № 61/1084 від 21.03.2018 року за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 року в КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради» зареєстроване нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному (а.с. 11). Постановою помічника прокурора м. Кременчука Білик Л.В. від 09.08.2002 року, у кримінальній справі № 02815112, накладено арешт на майно обвинуваченої [PERSON] (а.с. 13). На підставі вказаної постанови прокурора реєстратором Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори накладено заборону на усе майно [PERSON] (а.с. 14) та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.02.2005 арешт (архівний запис) на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження [NUMBER] ; власником зазначено [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 199371649 від 07.02.2020 року (а.с. 8). Вирішуючи позов, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути - припинення дії, яка порушує право. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст.\~321 ЦК України\~власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності урозумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Як вбачається з наданих доказів позивачем, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності їй та її батькам з 15.05.2001 року на законних підставах. [PERSON] жодного відношення до вказаної квартири не має. Суд приходить до висновку, що накладений арешт на майно, порушує права позивача. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що слід зняти арешт з квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.\~263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved