Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У листопаді 2020 року Одеська міська рада звернулася до суду із позовом, який вмотивувала тим що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року встановлено факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2012 року по день смерті [PERSON] . Митрофанов отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . Постановою Одеського Апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року зазначене рішення Суворовського районного суду м. Одеси скасовано, а заява залишена без розгляду. Разом з тим [PERSON] відчужив спірну квартиру [PERSON]. Посилаючись на викладене, та те, що інших спадкоємців у померлого не має, позивач, із урахуванням уточнених вимог, просив визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] відумерлою; визнати за територіальною громадою м.Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 13.07.2018р. №728 видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Людмилою Олександрівною на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] ; витребувати з незаконного володіння [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] та встановити порядок виконання цього рішення суду відповідно до якого це рішення, у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для скасування рішення №42041835 від 13.07.2018р. прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Людмилою Олександрівною та скасування рішення №42492952 від 10.08.2018р. прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галиною Валеріївною та реєстрації за територіальною громадою м.Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] . В судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у відзиві зазначив, що його довіритель є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому вона у нього не може бути витребувана., і що таке витребування порушить принцип мирного володіння майном. Приватні нотаріуси пояснень не надали, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із основних принципів місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування. Статтею 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 1 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що 03 січня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 79 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . 26.01.2018 року до Київського районного суд м.Одеси з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю звернувся [PERSON] , який просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2012 року по день смерті [PERSON] 05.02.2018 року справа №520/994/18 передана за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси. 31.05.2018 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення у цивільній справі № 523/6267/18 про встановлення факту проживання однією сім`єю, яким заяву задовольнив, встановив факт, що [PERSON] проживав спільно однією сім`єю з [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , починаючи з вересня 2012 року по день смерті [PERSON] ,тобто по [INFO] , у квартирі [ADDRESS] . 13.07.2018 року на підставі вищевказаного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Людмилою Олександрівною видано свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 728, на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного суду від 31.10.2019 року у цивільній справі № 523/6267/18-ц апеляційна скарга Одеської міської ради задоволена частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року скасовано, заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю залишена без розгляду. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа,якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року по справі № 523/6267/18-ц, на підставі якого було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом, скасовано, [PERSON] не мав права на спадкування, то вищезазначене свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним, відповідно до положень статті 1301 ЦК України. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з двокімнатної квартири загальною площею - 44,0 кв.м., житловою площею - 28 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] . Згідно листа департаменту надання адміністративних послуг від 16.08.2019 року №652/01-02-11, домової книги будинку [ADDRESS] , довідками № 34, № 35 від 11.01.2018 року, виданими посадовими особами ЖБК «Зразковий», спадкодавець [PERSON] [INFO] був зареєстрований з 06.02.1986 року по день своєї смерті за адресою [ADDRESS] . Згідно Інформаційній довідці зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 05.01.2018 року № 50482445 станом на 10:33 годин 05.01.2018 року заповіти та спадкові договори спадкодавцем [PERSON] не укладались. Згідно Інформаційній довідці зі спадкового реєстру від 05.01.2018 року №50482435 станом на 10:33 годин 05.01.2018 року спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. На підставі заяви відповідача Митрофанова від 05.01.2018 року №1 про відкриття спадщини після померлого [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. була заведена спадкова справа № 1/2018/номер у спадковому реєстрі 61830499. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Положення ст.1277 Цивільного кодексу України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до ст.338 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Таким чином, на момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] квартира [ADDRESS] належали спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси за заявою Одеської міської ради. Отже звернення позивач з цим позовом відповідає вимогам ст.ст. 319ч.1 та 392ч.1 ЦК України. Щодо витребування квартири з незаконного володіння, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 10.08.2018 року [PERSON] продав вищевказану квартиру [PERSON] і того ж дня приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галина Валеріївна посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири, серія та номер 2036 від 10.08.2018 року та прийняла рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 42492952 від 10.08.2018 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна із чужого незаконного володіння переходить до спадкоємців власника, а у випадку їх відсутності територіальній громаді за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 26 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. У практиці ЄСПЛ, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним: чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. З огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, втручання держави в правовідповідачів на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право,сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ. Так, витребування спірної квартири з володіння відповідача [PERSON] відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388, 396 ЦК України, у зв`язку з визнанням спірної квартири відумерлою спадщиною (ст.1277 ЦК України) та визнанням права власності територіальної громади міста Одеси на спірну квартиру (ст.392 ЦК України). Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Крім того, з огляду на положення статей 1, 2, 6, 10, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. При цьому нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний». «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає. Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). При цьому стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується,її матеріальний стан та джерела доходів, відповідність заявлених прав власності податним для державною реєстрації документам на спірну квартиру тощо. Територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі недійсного свідоцтва про право на спадщину, яке видано приватним нотаріусом на підставі скасованого в апеляційному порядку рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року по справі № 523/6267/18, тобто документу, який не відповідає вимогам закону щодо виникнення та реєстрації права власності нерухомого майна. В свою чергу, [PERSON] придбав спірну квартиру на наступний день після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто, знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону. Такий висновок суду відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 24 червня 2015 року у справі N6-251цс15. Висновок Верховного Суду України щодо витребування майна, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18) та від 15 травня 2018 року (провадження № 14-636цс18). Відповідно до ст. 278 Цивільного процесуального кодексу України встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, суд ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Встановлено, що у померлого Коміссарова спадкоємці за заповітом або які прийняли спадщину, на час звернення з позовом до суду, відсутні. Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону, як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Згідно п. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилученими у територіальних громад та передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади чи відповідного рішення ради чи уповноваженого органу. Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Суд на підставі ст.267ч.1 ЦПК України вважає за необхідне визначити наступний порядок виконання цього рішення, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для скасування рішення №42041835 від 13.07.2018р. прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Людмилою Олександрівною та скасування рішення №42492952 від 10.08.2018р. прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галиною Валеріївною. Суд не вважає за необхідне зазначати спеціальний порядок виконання рішення суду щодо реєстрації за територіальною громадою м.Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.81 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами, а тому суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково. Щодо доводів представника відповідача, суд вважає зазначити наступне. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов. При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Таким чином суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] . На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь на користь Одеської міської ради підлягають стягненню судові витрати по 3844,75 грн. з кожного.

Outcome: partial