Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортної подією. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач посилалась на те, що 14 вересня 2018 року за участю автомобіля «Шевроле», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] і автомобіля марки «Ніссан», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби були пошкоджені. Винуватцем цієї ДТП у судовому порядку був визнаний [PERSON] . Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля марки «Ніссан», д/н [NUMBER] , [PERSON] , визначений експертним дослідженням становить 709096 грн. 18 коп. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 611096 грн. 19 коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 6139 грн., витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 3000 грн., а також витрати на правову допомогу. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від15 травня 2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. 11 червня 2019 року до суду звернувся [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення, у якій зазначив що встановлені судом обставини при ухваленні рішення не підтверджуються належними доказами та заперечував проти розміру спричиненої шкоди. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2019 року у цивільній справі № 201/12825/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було скасовано та призначено вказану цивільну справу до розгляду в загальному порядку. 03 жовтня 2019 року судом до участі у справі у якості третьої особи було залучено Приватне акціонерне товариство «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». 04 листопада 2019 року представником позивача було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в яких останній просив суд стягнути з відповідача на корсить позивача матеріальну шкоду в розмірі 611096,19 грн., інфляційні втрати в розмірі 30470,97 грн., 3% річних в розмірі 658594,16 грн., судовий збір у розмірі 6585,94 грн., витрати на проведення експертизи у розмірі 3000 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6500 грн. Представником позивача адвокатом Чіп Я.М. до суду надана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача адвокат Яструб О.П. також надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі та відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представник третьої особи [PERSON] Д [PERSON] В. до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд розглядати справу без його участі та зазначив, що страховик належним чином виконав майнові зобов`язання та сплатив страхове відшкодування позивачу у повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. 14 вересня 2018 року за участю автомобіля «Шевроле», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] і автомобіля марки «Ніссан», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби були пошкоджені. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2018 року [PERSON] був визнаний винний у скоєнні зазначеної ДТП (а.с. 5). Відповідно до ч. 6 ст. 82 УПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За викладених обставин зазначена постанова Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська має преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Станом на 14 вересня 2018 року цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Шевроле», д/н [NUMBER] , застрахована ПрАТ «СК» Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу № АК7506772 (а.с. 7). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником автомобіля «Ніссан», д/н [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 6). Висновком експерта № 2210/18/18 (автотоварознавчої експертизи з визначення вартості матеріальної шкоди спричиненого власнику КТС) від 22 жовтня 2018 року, розмір матеріальної шкоди, спричиненої власнику «Ніссан», д/н [NUMBER] , пошкодженої внаслідок ДТП, визначений в розмірі 709096 грн. 18 коп. (а.с. 8-17). Відповідно до квитанції про сплату наданих експертних послуг від 22 жовтня 2018 року вартість послуг експерта були сплачені [PERSON] в розмірі 3000 грн. (а.с. 18). Відповідно до вимог ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Положеннями п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2808 цс15 від 20 січня 2016 року). Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6-49цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суму спричиненої матеріальної шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу позивача в межах позовних вимог в розмірі 611096 грн. 19 коп., а також 3000 грн. в рахунок повернення витрат, пов`язаних із встановленням розмірі спричиненої шкоди (а.с. 18). Оскільки правовідносини між сторонами за юридичною природою є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути інфляційні втрати у сумі 30470,97 грн та 3% річних у сумі 17027 грн. За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77\~-\~80\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір, який підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією, в розмірі 6585,94 грн. (а.с. 4 та 91). Що стосується вимоги позивачки про відшкодування їй витрат на правову допомогу, то вони не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю документальних підтверджень понесення позивачем таких витрат. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: partial