Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Військової академії (місто Одеса) про визнання діяльності протиправною, скасування пункту протоколу засідання, зобов`язання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що є підполковником запасу та інвалідом ІІ групи. Після прибуття до нового місця служби в місті Одесі [PERSON] своєчасно не було включено до списків черговості на отримання житла. У жовтні 2012 року [PERSON] звернувся до житлової комісії Військової академії (місто Одеса) із заявою про поновлення його права на включення до списків черговості на отримання житла в загальну чергу з 27 липня 1992 року, однак позивачеві було відмовлено. У вересні 2015 року [PERSON] вдруге звернувся із аналогічною заявою, однак позивачеві було знов відмовлено. Позивач звертався до суду за захистом свого порушеного права. Так, постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року визнано протиправними дії житлової комісії Військової академії (місто Одеса), які виразились у відмові в перенесенні дати зарахування на квартирний облік з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року, а також визнано незаконним та постановлено скасувати пункт VI протоколу засідання житлової комісії Військової академії (місто Одеса) №38 від 30 листопада 2015 року. Проте на засіданні житлової комісії Військової академії (місто Одеса), яке відбулось 30 листопада 2018 року, було прийняте рішення про відсутність підстав для перенесення дати зарахування позивача на квартирний облік з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року. Зважаючи на викладене [PERSON] звернувся з цим позовом до суду, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової академії (місто Одеса) з відмови в задоволенні заяви про відновлення права на перенос дати перебування в списках черговості на отримання житла в загальній черзі з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року; скасувати пункт VII протоколу засідання житлової комісії Військової академії (місто Одеса) від 30 листопада 2018 року №66; зобов`язати Військову академію (місто Одеса) поновити його порушене право на перенесення дати перебування в списках черговості на отримання житла в загальній черзі з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року. Відповідач Військова академія (місто Одеса) скористався наданим процесуальним правом та подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] . Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зокрема посилався, що на виконання судового рішення житловою комісією був скасований оскаржений пункт протоколу та прийняте нове рішення за заявою [PERSON] . Водночас відповідач свідчив про відсутність правових підстав для перенесення дати перебування в списках черговості на отримання житла в загальній черзі з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року посилаючись на положення наказу Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року №20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою в Збройних Силах України». Позивач [PERSON] скористався наданим процесуальним правом та подав до суду відповідь на відзив Військової академії (місто Одеса). У відповіді заявник зокрема зазначав, що доводи відповідача вже перевірялись судами та були оцінені судом апеляційної інстанції в постанові від 10 липня 2018 року. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник відповідача Військової академії (місто Одеса) у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про заперечення проти позову повністю з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що [PERSON] встановлена інвалідність ІІ групи безстроково внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, про що свідчить довідка до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №780084 від 25 серпня 2015 року. Згідно з витягом №66 засідання житлової комісії Військової академії (місто Одеса), зокрема на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року, комісією прийняте рішення про відсутність підстав для перенесення дати зарахування [PERSON] на квартирний облік з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року. Як випливає з постанови апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року в цивільній справі №522/21009/16-ц, [PERSON] у 2002 році прибув з АР Крим до Одеського інституту сухопутних військ для проходження служби. Згідно з витягом з протоколу №8 засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] від 04 грудня 1992 року позивач був зарахований в чергу на отримання житла з 27 липня 1992 року. 14 грудня 2004 року позивач звернувся до керівництва Одеського інституту сухопутних військ щодо зарахування його на квартирний облік для отримання житла. Тобто на момент прибуття до нового місця проходження служби позивач вже знаходився на квартирному обліку. Порядок зарахування військовослужбовців на квартирний облік регулювався наказом Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року №20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України». Згідно з пунктом 2 Наказу було встановлено, що у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше ніж з дня набрання чинності цим наказом. Пунктом 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України передбачалось, що військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами «а», «б» та «д» пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами «а» та «б» пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами (затверджені Указом Президента України від 13 травня 1993 року №174/93), пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень. При цьому судом установлено, що первісно [PERSON] був взятий на квартирний облік у встановленому наказом Міністра оборони України від 23 грудня 1992 року №220 порядку 27 липня 1992 року. 17 січня 2007 року на засіданні житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ було вирішено включити до списку черговості [PERSON] в загальну чергу з 03 лютого 1995 року. У вересні 2015 року позивач звернувся до житлової комісії Військової академії (місто Одеса) з заявою про зарахування його до черги на отримання житла з 27 липня 1992 року. Відповідно до витягу з протоколу №38 засідання житлової комісії Військової академії (місто Одеса) від 30 листопада 2015 року, комісія не встановила підстав для перенесення дати зарахування [PERSON] на квартирний облік з 1995 року на 1992 рік. Відтак, постановою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року були визнані протиправними дії житлової комісії Військової академії (місто Одеса), які виразились у відмові в перенесенні дати зарахування на квартирний облік з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року, а також визнано незаконним та скасовано пункт VI протоколу засідання житлової комісії Військової академії (місто Одеса) №38 від 30 листопада 2015 року. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином суд доходить висновку, що факт протиправності відмови [PERSON] з боку Військової академії (місто Одеса) у перенесенні дати зарахування особи на квартирний облік з 03 лютого 1995 року на 27 липня 1992 року, встановлений судом апеляційної інстанції, не потребує доказування в рамках цієї цивільної справи та має преюдиціальне значення для її вирішення. Відповідно до положень статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Як регламентують частини 1, 2 статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Водночас, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на особливій важливості принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy», заява №33202/96, п. 120), «Онер`їлдіз проти Туреччини» («Цneryэldэz v. Turkey», заява №48939/99, п. 128), «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» («Megadat.com S.r.l. v. Moldova», заява № 21151/04, п. 72), «Москаль проти Польщі» («Moskal v. Poland», заява №10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia», заява №55555/08, п. 74), «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania», заява №36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» («Цneryэldэz v. Turkey», п. 128), та «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy», п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» («Moskal v. Poland», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» («Pincova and Pinc v. the Czech Republic», заява №36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» («Gashi v. Croatia», заява №32457/05, п. 40), та «Трґо проти Хорватії» («Trgo v. Croatia», заява №35298/04, п. 67). Оскільки питання включення та знаходження [PERSON] на квартирному обліку безпосередньо пов`язані із забезпеченням особи житлом, такі права позивача беззаперечно мають основоположний характер. Стороною відповідача при розгляді спору судом апеляційної інстанції та розгляду цієї справи не заперечувався сам факт, а також законність взяття [PERSON] на квартирний облік 27 липня 1992 року за попереднім місцем служби. Зважаючи на викладене суд доходить висновку, що відповідні дії Військової академії (місто Одеса) в особі житлової комісії суперечать закону, не відповідають змісту принципу «належного урядування», є протиправними. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] повністю, але з частковою зміною формулювань. Так, позивач просив суд скасувати пункт VII протоколу засідання житлової комісії Військової академії (місто Одеса) від 30 листопада 2018 року №66, який стосується відмови в перенесенні дати зарахування особи на квартирний облік. Проте оскільки сам протокол лише фіксує прийняті комісією рішення, з метою ефективного захисту та відновлення порушеного права особи, суд вбачає доцільним скасувати не пункт протоколу, а рішення житлової комісії Військової академії (місто Одеса), відображене в пункті VII протоколу засідання від 30 листопада 2018 року №66. Згідно з частинами 1,2,6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на Військову академію (місто Одеса) та стягує з відповідача на користь держави судові витрати: суму неоплаченого судового збору в розмірі 768,40 х 3 = 2305,20 гривень.

Outcome: approved