Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У лютому 2017 року позивач Фермерське господарство «Бурка В.В.» звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних судових рішень, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, в якому просив суд стягнути з відповідачів на його користь 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування підстав звернення з позовом позивач посилається на порушення Галицьким районним судом м. Львова, Апеляційним судом Львівської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ прав гарантованих, ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України шляхом постановлення незаконних ухвал у справі № 461/2901/14-ц, внаслідок чого позивача було позбавлено доступу до правосуддя та грубо порушено права, передбачені Конституцією України. Позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягали у приниженні ділової репутації, моральних переживань, у зв'язку з позбавленням права доступу до правосуддя, порушення нормальних життєвих, порушення стосунків з оточуючими. До судового засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представники відповідача Державної казначейської служби України повторно до судового засідання не з'явився. Тому суд розглянув справу у відсутність представника позивача та представника відповідача Державної казначейської служби України, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Представник відповідача Міністерства юстиції України у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення (а.с. 33-36). Зазначила, що позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди, не надано доказів на її обґрунтування. Крім того, вказала, що Міністерство юстиції України не несе відповідальність за дії, рішення чи бездіяльність судових органів. Заслухавши пояснення представника відповідача Міністерства юстиції України та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Положення ст. 1176 ЦК України закріплюють особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Частиною 6 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно з п. 4, 5 вказаної Постанови позивач повинен зазначити в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Проте, позивачем не надано доказів у підтвердження факту завдання моральної шкоди, завданої діями відповідачів, у тому числі приниження його ділової репутації. Підставою для стягнення моральної шкоди позивач вказує незаконність, на його думку, ухвал Галицького районного суду м. Львова, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що призвело до порушення його гарантованих Конституцією України прав на доступ до правосуддя. Разом з тим, з такими доводами позивача суд не погоджується, виходячи з такого. Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя самостійно. Втручання у здійснення правосуддя у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом. Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Таким чином зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи визнання права на отримання від суду (судді) обґрунтованої відповіді на звернення; на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності суддів; на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Крім того, відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. До повноважень Міністерства юстиції України згідно із Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим Указом Президента України від 02.07.2014 № 228, не входить представництво інтересів держави Україна у правовідносинах, що виникають з приводу виконання чи не виконання рішень судів. Тому у Міністерства юстиції України відсутні повноваження у сфері виконання рішень судів. Відповідно до ст. 170, 176 ЦК України держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яке постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року і покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Тобто Державна казначейська служба України виконує зобов'язання держави тільки в деліктних правовідносинах. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення моральної шкоди з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України відсутні, оскільки позивачем не надано відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України доказів факту заподіяння шкоди, виходячи з визначень шкоди за ст. 1173, 1175 ЦК України та вини відповідачів у її заподіянні. Оскільки при пред'явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору, то з врахуванням положень ст. 88 ЦПК України збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed