Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса), [PERSON] про зняття арешту з майна. Ухвалою суду від 18 березня 2020 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. У підготовчому засіданні представник позивачки [PERSON] надала суду уточнений позов [PERSON] до [PERSON] (до зміни прізвища - [PERSON] ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса), [PERSON] , про зняття арешту з майна в якому вказувала, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшла частка спадкодавця у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира була набута останнім в порядку приватизації разом з [PERSON] (який помер [INFO] ), [PERSON] (яка померла [INFO] ), [PERSON] (який помер [INFO] ) та належала їм на праві спільної сумісної власності. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину, звернулася до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті батька. Проте нотаріус відмовив позивачці в посвідченні спадкових прав щодо спірного майна з тієї підстави, що постановою Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міського управління юстиції від 05 травня 2003 року в межах виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ) аліментів на нерухоме майно боржника (в тому числі спірну квартиру в цілому) накладено арешт, який станом на дату оформлення спадщини не знятий. У зв`язку з цим [PERSON] звернулася до Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна та отримала відповідь про те, що виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на майно спадкодавця, 27 листопада 2013 року завершене на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа, а матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, а тому припинення чинності арешту в межах виконавчого провадження неможливе. Враховуючи вказані обставини, виходячи з того, що позивачка, прийнявши спадщину та фактично ставши власником спадкового майна, позбавлена можливості її оформити відповідно до вимог закону, а тому представник позивачки [PERSON] просила в судовому порядку зняти арешт зі спірної квартири. Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року первісних відповідачів - Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса), [PERSON] замінено на належного - [PERSON] . Цією ж ухвалою до участі в справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса) та [PERSON] . Ухвалою суду від 19 травня 2020 року підготовче провадження закрито, а цивільну справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, проте остання надіслала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за місцем її зареєстрованого проживання, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи без самостійних вимог - Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки в своїй заяві не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшла частка спадкодавця у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира була набута останнім в порядку приватизації разом з [PERSON] (який помер [INFO] ), [PERSON] (яка померла [INFO] ), [PERSON] (який помер [INFO] ) та належала їм на праві спільної сумісної власності. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину, звернулася до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті батька. Проте нотаріус відмовив позивачці в посвідченні спадкових прав щодо спірного майна з тієї підстави, що постановою Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міського управління юстиції від 05 травня 2003 року в межах виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ) аліментів на нерухоме майно боржника (в тому числі спірну квартиру в цілому) накладено арешт, який станом на дату оформлення спадщини не знятий. У зв`язку з цим [PERSON] звернулася до Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна та отримала відповідь про те, що виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на майно спадкодавця, 27 листопада 2013 року завершене на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа, а матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, а тому припинення чинності арешту в межах виконавчого провадження неможливе. Аналізуючи вимоги позивачки, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу, згідно якої зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (ст. 1219 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 50, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення арешту) арешт майна є однією зі стадій примусового звернення стягнення на майно боржника. Арешт застосовується: для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Згідно п. 1 ч. 1, ч.ч. 4, 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час закінчення виконавчого провадження) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. В той же час, згідно п. 3 ч. 1 ст. 39, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час смерті боржника) виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), припинення виконавчого провадження у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Таким чином, смерть боржника - фізичної особи є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника, накладеного в межах такого виконавчого провадження (крім випадків нестягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, а також інших випадків), а обов`язок особи по сплаті аліментів є нерозривно пов`язаним з особою платника, тобто не входить до складу спадщини та не переходять до правонаступників (спадкоємців) боржника. З матеріалів вбачається, що на час розгляду справи на виконанні Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса) відсутні будь-які виконавчі документи, в тому числі щодо стягнення з боржника [PERSON] виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, а виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ( [PERSON] ) аліментів знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках (крім підстав для зняття арешту державним виконавцем) арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. З урахуванням встановлених обставин, виходячи з того, що [PERSON] фактично набула у власність належну спадкодавцю частку спірної квартири, проте не може її оформити у зв`язку з накладенням арешту, який підлягає зняттю, проте не може бути знятим державним виконавцем у межах виконавчого провадження з підстави закінчення строку зберігання та знищення матеріалів виконавчого провадження, а тому вказаний арешт підлягає зняттю в судовому порядку.

Outcome: approved