Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача. У лютому 2018 року позивач збільшила позовні вимоги, і в остаточній редакції просила суд зобов`язати ФОП [PERSON] видати [PERSON] трудову книжку оформлену належним чином зі всіма відповідними записами; стягнути з ФОП [PERSON] . середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 01.07.2017 року до моменту ухвалення остаточного рішення по справі з розрахунку, що середній заробіток [PERSON] склав 3200 грн. на місяць. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.06.2018 року задоволено клопотання позивача, витребувано від ФОП [PERSON] завірену належним чином копію наказу про звільнення [PERSON] Витребуваний доказ наданий стороною відповідача 17.01.2019 року, однак судове засідання було відкладено за неявки представника позивача. У серпні 2018 року [PERSON] в інтересах ФОП [PERSON] подав відзив на позовну заяву (уточнену), яким позовні вимоги не визнав, просив також застосувати строки позовної давності. Розгляд справи неодноразово відкладався за ініціативи то однієї, то іншої сторони. У раніше проведених судових засіданнях представник позивача вимоги позову підтримав просив задовольнити позов повністю. 10.10.2019 року представник позивача подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. У судове засідання представник відповідача чи відповідач не з`явився, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення (повідомлення 6750005567182). Доводи сторін: [PERSON] стверджує, що 01.08.2016 року вона була прийнята на роботу ФОП [PERSON] (без створення юридичної особи) на посаду продавця. 30.06.2017 року вона звернулась до працедавця із заявою про звільнення за власним бажанням, і цього ж дня її було звільнено. До теперішнього часу ФОП [PERSON] не повернула їй трудову книжку, тому вважала, що відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України є всі підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день ухвалення остаточного рішення по суті. У своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначив, що трудова книжка відповідно до п.2.2.-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці України, Мінюсту та Мінсоцзахисту населення № 58 від 29.07.2013 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у ФОП без створення юридичної особи з правом найму, фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Оскільки при звільненні трудова книжка перебувала у позивача, то відповідач не мав жодної можливості внести до неї відповідний запис. Крім того, відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду за межами тримісячного строку встановленого законом. Позиція суду: Судом встановлено, що сторонами не заперечувався факт того, що з 01.08.2016 року [PERSON] була прийнята на роботу ФОП [PERSON] на посаді продавця. Наказом № К-11 від 30.06.2017 року [PERSON] звільнена з займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП України. На наданій суду копії вказаного наказу наявний підпис [PERSON] про те, що вона ознайомлена із наказом 30.06.2017 року. Відомості про те, що наказ чи трудова книжка видана [PERSON] в день звільнення чи в інший день у справі відсутні. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу у зв`язку з переїздом на нове місце проживання власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до пункту 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України 14 жовтня 2010 року № 320), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745 у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Відповідно до пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України), при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)». Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Встановлено, що ФОП [PERSON] при здійсненні реєстрації трудового договору не надала [PERSON] один примірник зареєстрованого трудового договору, а також не повернула трудову книжку із записом про прийняття на роботу, чим порушила вимоги пункту 7 Порядку, яким передбачено, що якщо працівник був відсутнім при проведенні державної реєстрації трудового договору, відповідальна особа центру зайнятості повертає фізичній особі (або дорученням уповноваженій нею особі) два примірники такого договору з відміткою про реєстрацію. Фізична особа зобов`язана вручити під розписку працівникові один примірник зареєстрованого трудового договору протягом трьох робочих днів з дня його надходження, про що робиться відповідний запис у книзі реєстрації, а також повернути йому трудову книжку із записом про прийняття на роботу. Таким чином позовні вимоги в частині зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку засновані на наведених нормах діючого законодавства, і підлягають задоволенню. Суд вирішуючи питання стягнення середньомісячної зарплати за час вимушеного прогулу, не погоджуючись з розрахунком позивача, здійсненим у жовтні 2019 року представником позивача, виходить з наступного: В своїх збільшених вимогах позивач просив стягнути середньомісячну зарплату за час вимушеного прогулу на час ухвалення судового рішення, при цьому суму має розрахувати суд. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, а саме, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Судом встановлено, що відповідно до змісту відповіді ДФС про суми виплачених доходів та утриманих податків фізичної особи- платника податків [PERSON] за другий квартал 2017 року встановлено, що дохід отриманий [PERSON] у цей період праці у ФОП [PERSON] становить 9529,40 грн. Таким чином за два останніх місяця зарплата [PERSON] склала 6352,66 грн. Відповідно до п. 5 р. IV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата [PERSON] визначається шляхом ділення заробітної плати (6352,66 грн.) на кількість відпрацьованих робочих днів (травень 2017 року- 20 днів, червень 2017 року - 20 днів = 40 відпрацьованих робочих днів), тобто середньоденна зарплата складає 158,81 грн. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Таким чином середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 01.07.2017 року по 10.10.2019 року складає 571 х158,81 грн. = 90 680,51 грн. Отже, оскільки позовні вимоги в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу тісно пов`язані із визнаною судом неправомірною дією (бездіяльністю) відповідача щодо неповернення (видачі та належного оформлення) працівникові трудової книжки, то такі вимоги законні і підлягають задоволенню згідно наведеного судом розрахунку. Сума, яку суд визначив до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховується без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Вирішуючи питання заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з наступного: Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України). Згідно з приписами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Судом встановлено, а відповідачем іншого не доведено, що трудову книжку та копію наказу у день звільнення [PERSON] не отримала. Копію наказу їй не вручено. Таким чином, суд вважає, що строк на звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України позивачем не пропущений. За правилом ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640,00 грн. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (ч.1 ст. 267 ЦПК України). На підставі наведеного,

Outcome: approved