Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому остаточно просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] таким чином: -приміщення, яке є його власністю, визнати приміщення вітальні (в технічному паспорті на плані №8); -визначити умову, згідно з якою приміщення коридору, кухні, ванної кімнати, вбиральні та вбудованої шафи визнати приміщенням загального користування; -зробити поділ у натурі (частину позивача виділити в окремий об`єкт з окремим номером, наприклад, 48А). В мотивування позову позивач зазначив, що він є власником ј частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Власниками іншої частини квартири є [PERSON] та [PERSON] . Квартира, загальною площею 65,3 кв.м. складається з коридору, вбиральні, кухні, ванної кімнати, вбудованої шафи, трьох кімнат. Дії відповідачів порушують права позивача на володіння, користування спірним житловим приміщенням. [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зауважила, що позивачем не доведено порушення його прав володіння, користування та розпорядження належної йому частини квартири з боку відповідачів. Позивачем систематично вчиняються дії, які порушую права та свободи відповідачів та [PERSON] , який є інвалідом 2-ої групи та який мешкає разом із своєю матір`ю, а саме: вчинення психологічного тиску та насилля, обмеження користування квартирою шляхом встановлення навісного замку назовні квартири, зухвалої поведінки щодо родичів, сусідів та поліцейських, самовільного зайняття вітальні, яка цілодобова закрита на замок, користуванні речами та технікою, придбаною відповідачами. Особою, що користується спірною квартирою є син відповідача [PERSON] , який є особою з інвалідністю, у зв`язку із чим потребує створення відповідних побутово-житлових умов. Враховуючи, що у спірній квартирі проживають, окрім позивача, два відповідача та [PERSON] , а жила площа квартири становить 42,5 кв.м., визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Частка позивача складає 1/4, що становить 10,625 кв.м., у той час як позивач у своєму позові претендує на встановлення виключного права користування кімнатою, площею 13,47 кв.м. [PERSON] підтримала вказаний відзив на позов та просила відмовити у задоволенні позову. Позивач звернувся до суду з відповіддю на відзив, в якій зазначив, що ніяких порушень прав співвласників не порушено і позов підлягає задоволенню. Зазначив, що порушуються його права володіння, користування та розпорядження часткою спірної квартири, оскільки приміщення є загальним, а його частка визначена, але не вказано яке саме приміщення є його майном. Позивачем не чиниться психологічний тиск, насилля або обмеження пересування по квартирі, доказом чого є рішення суду щодо адміністративного протоколу. Позов може бути задоволений, зважаючи, що [PERSON] має власну житлову площу за адресою [ADDRESS] , а у спірній квартирі проживають позивач, [PERSON] та [PERSON] . Третя особа [PERSON] звернувся до суду з поясненнями, в яких зазначив, що позивачем вчиняються дії, які порушують його права: переміщення побутових речей та техніки, які позивачем не придбавались, не сплачує комунальні послуги, не здійснює прибирання кімнат загального користування, зруйнував туалетну кімнату, зачиняє вхідні двері, що перешкоджає виклику швидкої допомоги. Також [PERSON] зазначив, що визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов інших співмешканців - відповідачів та безпосередньо третьої особи. Позивач надав суду відповідь на пояснення третьої особи та зазначив, що позивач має у власності ј частини спірної квартири, що дорівнює 16,32 кв.м. Права позивача розпоряджатись за своєю волею порушуються, оскільки не визначено порядок користування житловим приміщенням та немає виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14.01.2020 провадження у справі було відкрито, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням осіб. Ухвалою того ж суду від 01.07.2020 вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області від 01.07.2020 залучив [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою від 14.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , відповідач [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовної заяви. Третя особа [PERSON] надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідно до них правовідносини. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №183788733 від 07.10.2019 власниками квартира [ADDRESS] є [PERSON] , якому належить ј частина, [PERSON] , якій належить ј частина квартири та [PERSON] , якій належить Ѕ частини квартири. За довідкою про реєстрацію місця проживання особи №08-141-5075 від 10.08.2019 [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 18.05.2006 по теперішній час. Відповідно до технічного паспорту Інвентаризаційної справи №32034 на квартиру [ADDRESS] , квартира розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з трьох кімнат, житловою площею 42,5 кв.м., у тому числі перша кімната 16,28 кв.м. ( за планом квартири №2 ), друга кімната - 12,72 кв.м. (№7), третя кімната - 13,47 (№8), кухні - 6,45 кв.м. (№ 3), вбиральні - 1,04 кв.м. (№5) , ванної кімнати - 3,14 кв.м. (№4), коридору - 11 кв.м.(№1), вбудованої шафи - 1,04 кв.м. (№6). Загальна площа квартири 65,3 кв.м. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31.10.2019, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 05.12.2019, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19.01.2021, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 03.02.2021, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у виді адміністративного арешту строком на 5 діб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Між тим, позивачем обрано такі способи захисту як визнання права власності, визначення порядку користування майну та виділення частки майна в натурі. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Між тим, заявляючи позовну вимогу про встановлення порядку користування позивачем не зазначено яку саме кімнату він просить виділити йому саме в особисте користування. Звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності, позивачем не визначено підстави для такого визнання в розумінні ст. 392 ЦК України. При зверненні до суду з вимогою про виділ частки майна в натурі, а саме кімнати квартири, позивачем не доведено такої технічної можливості належними та допустимими доказами. Разом з тим, позивачу в судовому засіданні роз`яснювалось право заявити відповідну експертизу. Крім цього, позивачем обрані кілька засобів захисту його прав такі як визначення порядку користування спірною квартирою, визнання права власності на одну з кімнат спірної квартири та виділенні частки майна (цієї ж кімнати) в натурі. Статті 12, 13 ЦК України визначать принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу та встановлюють, що Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивачем заявлені вимоги, які за своєю суттю є взаємовиключними, призводять до різних юридичних наслідків і мають різне правове регулювання, що зважаючи на змагальність та диспозитивність цивільного процесу, унеможливлює суд самостійно обирати спосіб захисту права позивача. На підставі викладеного вище суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed