Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що з 01 січня 2006 року [PERSON] отримувала як опікун соціальну пенсію інваліда з дитинства першої групи. Відповідно до заяви відповідача від 01 листопада 2005 року про виплату пенсії через ТОФ АКБ «Укрсоцбанк» з лютого 2006 року по серпень 2012 року її пенсія перераховувалась до цього банку. Протягом трьох років пенсію [PERSON] отримувала гр. [PERSON] на підставі довіреності від 23 грудня 2005 року. З вересня 2012 року пенсія відповідача переведена на поштове відділення зв'язку на підставі повідомлення банку про клієнтів, які не отримують пенсії з рахунку більше року. 19 червня 2013 року Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі отримало лист-відповідь Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, згідно якої гр. [PERSON], [INFO], вибула на постійне місце проживання в США в січні 2006 року. Інформація про те, що відповідач звернулась з клопотанням про виїзд на постійне місце проживання за кордон від відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області до Управління в 2006 році не надходила. У зв'язку з виїздом гр. [PERSON] на постійне місце проживання в США Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі 01 липня 2013 року звернулось до Тернопільського відділення Західного Комерційного Макрорегіону ПАТ «Укрсоцбанк» з розпорядженням про повернення перерахованої пенсії з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2012 в сумі 47202,79 грн. В липні 2013 року банк повернув на рахунок позивача 25138,43 грн. пенсії за період з грудня 2009 року по серпень 2012 року. Таким чином, Управлінням Пенсійного фонду України в м.Тернополі з лютого 2006 року по листопад 2009 безпідставно виплачено гр. [PERSON] пенсію у розмірі 22064,36 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача в його користь на п/р 2560430300519 у філії Тернопільське обласну управління АТ «Ощадбанк» ПАТ «Державний ощадний банк України». Представник Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася з невідомої на те суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін\~без фіксації судового процессу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. 01 листопада 2005 року [PERSON] звернулась до Управління Пенсійного фонду в м.Тернополі із заявою, в якій просила належні їй суми пенсії (грошової допомоги), починаючи з 1 листопада 2005 року, перераховувати на її картковий рахунок, який відкрито у Тернопільській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк», картковий рахунок №26250770009728. Довіреністю серії ВСК №517382 від 23 грудня 2005 року, посвідченою приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважила [PERSON] користуватись і розпоряджатись на свій розсуд відкритими на її імя рахунками, в тому числі рахунком, відкритим у філії АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в місті Тернополі та банківською платіжною карткою №6766218302451587. Як вбачається із листа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №02/5506 від 19 червня 2013 року, надісланого Управлінню Пенсійного фонду України в м.Тернополі, згідно наявних обліків [PERSON], [INFO], вибула на постійне місце проживання в США в січні 2006 року, в Тернопільській області зареєстрованою чи знятою з реєстрації місця проживання не значиться. 01 липня 2013 року Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі видало розпорядження про повернення коштів №10290/05, в якому просить Тернопільське відділення Західного Комерційного банку Макрорегіону ПАТ «Укрсоцбанк» повернути пенсію [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], у звязку з тим, що пенсіонерка виїхала на постійне місце проживання в США за період з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2012 року в сумі 47\~202,79 грн. Згідно відповіді ПАТ «Укрсоцбанк» №10.4-11/65-134 від 02 липня 2013 року, на розпорядження від 01 липня 2013 року банк повідомляє, що 01 липня 2013 року меморіальним ордером №2 були частково повернені кошти в розмірі 30\~021,96 грн., з яких 4\~923,53 грн. відсотки, 25\~138,43 грн. пенсія. Як слідує з довідки №14372/04 від 05 серпня 2015 року, виданої Управлінням Пенсійного фонду України в м.Тернополі, [PERSON] за період з лютого 2006 року по серпень 2012 року нараховано соціальну пенсію інвалідам з дитинства на загальну суму 47\~202,79 грн. Згідно зі ст.ст.1, 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою цінністю. Утвердження і забезпечення прав та свобод людини є головним обов'язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга ст.46 Конституції України) і забезпечується частиною другою ст.22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (надалі - [PERSON]) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Згідно зі ст.51 Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014\~року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996\~року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Верховним Судом України висловлена правова позиція в постанові від 22 січня 2014 року\~\~(справа № 6-151цс13)\~\~про те, що відповідно до статті 1215 ЦК України,\~не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я\~\~або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз.2 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. В судовому засіданні встановлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в м.Тернополі добровільно, за відсутності рахункової помилки, проведено виплату пенсії [PERSON] за період з лютого 2006 року по листопад 2009 року у розмірі 22064,36 грн. Неповідомлення відповідачем позивача проте, що вона виїжджає за кордон на постійне місце проживання не є доказом недобросовісності [PERSON], оскільки право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, адже держава зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна слід відмовити, у звязку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed