Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що вказана особа в спірній квартирі не проживає більше шести років, житловою площею не користуються без поважних причин, обов'язки, які витікають з договору найму житлового приміщення відповідач не виконує. До судового засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про їх задоволення, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Треті особи [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом приймалось рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу №76 від 22.03.2006 року. Згідно Довідки Ф-3 №691 від 21.02.2017 року за вказаною адресою, з 16.08.2011 року, зареєстрована сестра позивачки [PERSON] Судом було встановлено, що відповідач з моменту реєстрації, у квартиру не вселялася та не проживала, спірною житловою площею не користуються без поважних причин, витрати, пов'язані з оплатою житлово-комунальних послуг [PERSON] не несе, вказане знайшло своє підтвердження дослідженими письмовими доказами по справі, зокрема Актами про не проживання від 23.02.2017 року.. Дослідивши в сукупності надані докази, суд вважає встановленим факт відсутності [PERSON] у жилому приміщенні спірної квартири, понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі йог відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання у цьому будинку. Оскільки між позивачкою та [PERSON] відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, остання та її неповнолітні діти не проживають та не користуються зазначеним домоволодінням більше восьми років, суд вважає, що [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved