Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

У листопаді 2019 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] ), що підтверджується договором купівлі - продажу від 07.09.1979 року. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які не проживають за вказаною адресою з липня 2017 року. В липні 2017 року відповідачі виїхали на постійне проживання до м.Тула (РФ) та на даний час отримали громадянство Російської Федерації та зареєстровані за місцем проживання в м.Тула. Їх особистих речей у будинку не залишилось, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті домоволодіння та його утриманні. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй розпоряджатись та користуватись ним на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє її можливості оформити субсидію. На підставі викладеного, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив, відповідачі не надали. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Бартош Н.О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог про визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , про що надала до суду відповідний висновок № 01.2-01-09-32 від 21.02.2020 року, в якому Орган опіки не заперечує проти визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 07.09.1979 року, посвідченого Третьою Жданівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого за № 4997, позивачці на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки про надання інформації № 099-29.02-00655, виданої 19.11.2019 року відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно акту №52, складеного 05.11.2019 року секретарем КСН МКР «232 квартал», за адресою: [ADDRESS] проживають позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] , 1950 року народження. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] , що підтверджується відміткою про місце реєстрації в паспорті громадянина РФ, виданого на ім`я відповідачки [PERSON] та свідоцтвами про реєстрацію за місцем проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачка є членом родини позивачки, яка з липня 2017 року у будинку не проживає, її особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Що стосується неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 21.02.2020 року було затверджено висновок про доцільність визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, встановлено, що відповідачка [PERSON] з неповнолітніми дітьми зареєстровані в [ADDRESS] . Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не досягла повноліття, за місцем реєстрації не проживають більше двох років, а також і той факт, що позивачкою не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, а мати дитини має місце реєстрації за іншою адресою, суд приходить до переконання про законність вимог позивачки та достатність підстав для визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи їх матір [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved