Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] ) про стягнення заборгованості та трьох процентів річних. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08 травня 2017 року [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) було оформлено протокол (розписку), про те, що згідно розрахунків станом на 08.05.2017 року [PERSON] ( [PERSON] ) заборгував [PERSON] 800000 доларів США. Як вбачається із п. 2 вищезазначеного протоколу (розписки) [PERSON] зробив [PERSON] ( [PERSON] ) знижку з 800000 доларів США у вигляді 200,000 доларів США. Проте, за умовами п. 4 вищезазначеного протоколу (розписки) залишений після знижки борг у розмірі 600,000 доларів США має бути сплачений готівкою боржником [PERSON] ( [PERSON] ), згідно плану виплат, який вказаний в цьому протоколі. За приписами п. 6 протоколу (розписки) від 08.05.2017, у разі, якщо [PERSON] ( [PERSON] ) не буде дотримуватись графіку виплати заборгованості, зазначеної у цьому протоколі, отримувач [PERSON] має право анулювати надану знижку. [PERSON] ( [PERSON] ) прийняв ці умови. Відповідно до п. 7 вищезазначеного протоколу (розписки), [PERSON] ) зобов`язується надавати грошові виплати, згідно дат, вказаних у графіку виплат за цим протоколом, та документ, який підтверджує сплату отримувачу [PERSON] . Також, в протоколі (розписці) (п.8) вказано, що крім суми, яка зазначена в даному протоколі, [PERSON] ( [PERSON] ) зобов`язаний виплатити готівкою [PERSON] кошти за сумки та шкіряні вироби, які були придбані за допомогою [PERSON] та не враховані в підрахунки за цим протоколом, згідно плану виплат, зазначеному у цьому протоколі окремо. На момент звернення до суду, [PERSON] ( [PERSON] ) не виконав своїх обов`язків, передбачених вищезазначеним протоколом (розпискою), повністю ігноруючи вимоги щодо сплати грошових коштів за графіком виплати заборгованості, не повернувши жодних грошових коштів, у зв`язку з чим знижка у розмірі 200,000 доларів США (двісті тисяч доларів США) анульована. У зв`язку із невиконанням [PERSON] ) власних зобов`язань, на підставі ст. ст. 526, 530,625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 24 068 077грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 9 605 грн. 00 коп. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.02.2019 було частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, зокрема накладено арешт та заборону вчинення реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] ; накладено арешт на автомобіль VolkswagenTransporter, номерний знак [NUMBER] та грошові кошти відповідача в розмірі 20 764 795,00 грн.; в порядку зустрічного забезпечення зобов`язано позивача внести на депозитний рахунок суду 10 000 грн. 21.02.2019 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 27.02.2019 представником позивача була подана заява залучення до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] . Також була подана уточнена позовна заява за вх. № 7595, відповідно до якої зазначено, що « [PERSON] » є турецьким варіантом болгарського імені « [PERSON] » та українського - « [PERSON] », тобто під цими іменами виступає одна особа. Крім того, [PERSON] та [PERSON] уклали договір поруки, відповідно до п.1 якого зазначено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Поручитель ( [PERSON] ) частково поручається перед кредитором ( [PERSON] ) за виконання [PERSON] ( [PERSON] ) ( [PERSON] ), громадянином Республіки Болгарія, посвідка на постійне проживання № [NUMBER] , видана органом: 3202 від 19.05.2015, підстава видачі: 03/01, ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , його зобов`язань перед Кредитором за протоколом (розпискою), укладеним між [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] )) від 08 травня 2017 року, у розмірі, що становить 200 000 дол. США, що станом на час укладення даного Договору за курсом НБУ еквівалентно 5 750 000 грн. Згідно п. 3 вищезазначеного договору поруки, Поручитель ( [PERSON] ) відповідає перед Кредитором ( [PERSON] ) за грошовими зобов`язаннями Боржника ([PERSON] ([PERSON]) ([PERSON])) виключно в межах суми, яка визначена у п.1 цього Договору. Враховуючи викладене в уточненій позовній заяві, позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] ([PERSON]) ([PERSON]) та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 5 552 000 грн.; стягнути з [PERSON] ) ( [PERSON] ) суму боргу у розмірі18 516 077 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 9 605 грн. 16.04.2019 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву за вх.№ 14609, зазначивши, що [PERSON] не підписував з позивачем жодних документів та боргових розписок, наявність заборгованості не підтверджена документально. У [PERSON] взагалі відсутня заборгованість перед позивачем, оскільки він не отримував від нього ані речей, ані грошових коштів. Вказаний позивачем протокол (розписка) підписала невстановлена особа, а не відповідач. Крім того, позивач не доводить наявності у нього вказаної в позовній заяві суми готівки станом на дату складання протоколу, не вказує джерела походження таких коштів, адже останній мав декларувати завезення такої суми на території України та надавати відповідні документи про походження цих коштів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 03.07.2019 представник [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву за вх. № 25280, зазначивши при цьому, що згідно виписки з книги реєстрації населення сформованої та підписаної начальником відділення РАГС р-ну Бейоглу-1186 від 01.04.2019 ОрханІшгюдер, яка апостильована та перекладена згідно вимог міжнародного законодавства, [PERSON] 11.02.1991 року отримав громадянством Туреччини, як переселенець; одночасно є громадянином Республіки Болгарії; інше ім`я та прізвище [PERSON] . Таким чином, як зазначила представник позивача, всі твердження відповідача про те, що він та вказаний в протоколі (розписці) [PERSON] - це різні особи, є неправдивими та такими, що спрямовані на спробу введення останнім в оману суд, та уникненням відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, твердження про відсутність у [PERSON] грошових коштів, в порушення вимог належності та допустимості доказів, є взагалі нічим не підтвердженим припущенням відповідача. Крім того, наявність грошових коштів у [PERSON] та джерело їх походження не є предметом даного спору. Представник позивача просила задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. 21.10.2019 представник [PERSON] подала до канцелярії суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині вимог до відповідача [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості з [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. В подальшому, в судовому засіданні представник [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про визнання розписки недійсною. 11.11.2019 представник [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву за вх. № 42440. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року було призначено судову експертизу, провадження у справі було зупинено. 09.10.2020 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було направлено повідомлення про неможливість надання висновку експертизи № 3710/20-34/3711/20-33/3712/3713/20-32 від 18.08.2020. 09.10.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відновлено у провадження у даній справі. 23.10.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 11.11.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання розписки недійсною. У судове засідання позивач, його представник не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву про проведення судового засідання у її відсутність у зв`язку із поширенням коронавірусу у світі. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач/його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів; іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За приписами ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 1 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифіковану Законом № 2605-III від 05.07.2001, громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своїх прав та інтересів в цивільних справах так як би вони були громадянами другої Договірної Сторони; громадяни однієї Договірної Сторони на території другої Договірної Сторони мають право на вільний доступ до суду та інших компетентних органів для подання позовів та захисту своїх прав та інтересів щодо цивільних справ на тих самих умовах, як і громадяни другої Договірної Сторони. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 08 травня 2017 року [PERSON] та [PERSON] було оформлено протокол (розписку), про те, що згідно розрахунків станом на 08.05.2017 року [PERSON] заборгував [PERSON] 800,000 доларів США. Як вбачається із п. 2 вищезазначеного протоколу (розписки) [PERSON] зробив [PERSON] знижку з 800,000 доларів США у вигляді 200,000 доларів США. Проте, за умовами п. 4 вищезазначеного протоколу (розписки) залишений після знижки борг у розмірі 600,000 доларів США має бути сплачений готівкою боржником [PERSON], згідно плану виплат, який вказаний в цьому протоколі. За приписами п. 6 протоколу (розписки) від 08.05.2017, у разі, якщо [PERSON] не буде дотримуватись графіку виплати заборгованості, зазначеної у цьому протоколі, отримувач [PERSON] має право анулювати надану знижку. [PERSON] прийняв ці умови. Відповідно до п. 7 вищезазначеного протоколу (розписки), [PERSON] зобов`язується надавати грошові виплати, згідно дат, вказаних у графіку виплат за цим протоколом, та документ, який підтверджує сплату отримувачу [PERSON] . Також, в протоколі (розписці) (п.8) вказано, що крім суми, яка зазначена в даному протоколі, [PERSON] зобов`язаний виплатити готівкою [PERSON] кошти за сумки та шкіряні вироби, які були придбані за допомогою [PERSON] та не враховані в підрахунки за цим протоколом, згідно плану виплат, зазначеному у цьому протоколі окремо. [PERSON] не виконав своїх обов`язків, передбачених вищезазначеним протоколом (розпискою), у зв`язку з чим знижка у розмірі 200,000 доларів США анульована. Як вбачається із виписки з книги реєстрації населення сформованої та підписаної начальником відділення РАГС р-ну Бейоглу-1186 від 01.04.2019 ОрханІшгюдер , яка апостильована та перекладена згідно вимог міжнародного законодавства, [PERSON] 11.02.1991 року отримав громадянством Туреччини, як переселенець; одночасно є громадянином Республіки Болгарії; інше ім`я та прізвище [PERSON] . Відповідно до копії посвідки на постійне проживання за № [NUMBER] , українським еквівалентом імені відповідача є « [PERSON] ». Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, що невстановлена особа на ім`я [PERSON] , а не відповідач, написала вищезазначений протокол (розписку) та засвідчила відповідну заборгованість, оскільки з матеріалів справи чітко вважається, що позикоодержувач за протоколом (розпискою) та відповідач є однією і тією ж особою. Матеріали справи не містять доказів на спростування вищевказаних доказів. Відповідач обмежився лише власними поясненнями. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Оцінивши подані суду докази, суд приходить до висновку, що позивач подав належні та допустимі докази на підтвердження факту передачі грошових коштів, виникнення боргових зобов`язань між сторонами. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи не виконання взятих на себе зобов`язань, перевіривши поданий суду розрахунок, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 24 068 077 грн., що включає в себе суму боргу за протоколом (розпискою) у розмірі 22 208 000,00 грн., 3 % річних нарахованих на дану суму у розмірі 945 513,00 грн., несплачені кошти за сумки та шкіряні вироби у розмірі 877 216,00 грн. та 3 % річних нарахованих на дану суму у розмірі 37 348,00 грн. Суд також вважає за необхідне зазначити, що представником відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів, що даний протокол (розписку) підписував не відповідач, а уточнення джерела походження коштів у позивача у даній категорії справ законодавцем не передбачено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з огляду на задоволення позовних вимог,

Outcome: approved