Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Хустської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані у даному будинку однак не проживають у ньому більше шести років без поважних причин, не приймають участі в утриманні будинку та не надають жодної допомоги на добудову та ремонти будинку і інші послуги. Реєстрація відповідача у будинку позивача порушує його права на вільне користування і розпоряджання майном. Посилаючись на приписи ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України та ст. ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить суд визнати [PERSON] 1997 року народження та її сина [PERSON] 2018 року народження, такими, що втратили право на користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Відзив на позов відповідачем [PERSON] не подавався. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Крім того інформація про стан розгляду справи та дату судових засідань розміщено на веб-сайті суду в мережі Інтернет. Представник третьої особи Служби у справах дітей Хустської міської ради в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.06.2004 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.10). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 11 лютого 2021 року встановлено, що у будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] 1997 року народження та [PERSON] 2018 року народження, однак за вказаною адресою вони не проживають на протязі останніх шести років (а.с.18). Окрім того, з листа Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 12.05.2021 року за №230-02-36 вбачається, що [PERSON] , 1997 року народження на даний час постійно проживає без реєстрації місця проживання на території Драгівської сільської ради за адресою [ADDRESS] (а.с.38). Відповідно до змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права (ст. 391 ЦК України) визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст.ст.379, 380, 381 ЦК України об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно яких власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в спірному житлі, однак більше року там не проживають (з урахуванням приписів ч.4 ст. 29 ЦК України), що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 11 лютого 2021 року та в повній мірі узгоджується з листом Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 12.05.2021 року за №230-02-36. Відповідачі, будучи зареєстрованими у будинку позивача до тепер, порушують його права та законні інтереси, як власника, зокрема, і на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання відповідача [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: адресою [ADDRESS] підлягає до задоволення. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір за пред`явлення даного позову у розмірі 908 грн. слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: approved