Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

у лютому 2015 році позивачка звернулася до суду із названим позовом у якому просив визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 20 листопада 2000 року № 83 в частині затвердження технічної документації по складанню державних актів, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,4901 га по вул. Воровського, 29-А в с. Новосілки, Вишгородського району Київської області з яких для обслуговування житлового будинку 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,2401 га на імя [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1997 році покійна мати, [PERSON] подарувала йому 1/5 частини житлового будинку по вул. Воровського 29-А у с.. Новосілки Вишгородського району Київської області. В процесі оформлення спадкових прав, позивач довідався, що право власності на земельну ділянку, за місцем знаходження частини його будинку у 2001 році було оформлено за померлою. З урахуванням того, що житловий будинок по вул. Воровського, 29-А в с. Новосілки, Вишгородського району Київської області був на той час спільною сумісною власністю, вважав, що оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування було порушено його права та вимоги земельного законодавства, що діяли на той час. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила про його задоволення із викладених у ньому підстав. Представник відповідача до суду не зявився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Представник третіх осіб щодо задоволення позову заперечував. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне. Так, у судовому засіданні встановлено, що 1 жовтня 1997 року [PERSON] подарувала 1/5 частини житлового будинку по вул. Воровського 29-А у с.. Новосілки Вишгородського району Київської області (а.с. 7). 23 березня2014 року [PERSON] померла (а.с. 8). Рішенням виконкому Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 20 листопада 2000 року № 83 затверджено технічну документацію по складанню державних актів, у тому числі щодо [PERSON] про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4901 га по вул. Воровського, 29-А в с. Новосілки, Вишгородського району Київської області з яких для обслуговування житлового будинку 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,2401 га (а.с 11). Відповідно до державного акту про право власності на землю ІІІ КВ № 018610 від 29 травня 2001 року на підставі рішення виконкому Новосілківської сільської ради від 5 вересня 2000 року № 66, [PERSON] було надано земельну ділянку площею 0,4901 га (а.с. 9). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року у справ за позовом [PERSON] до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, [PERSON], зазначений державний акт про право власності на землю визнано недійсним у звязку із тим, що такого типу документ порушував його права на землю, як власника частини житлового будинку З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частин 1-2 статті 30 ЗК України (в редакції 1990 року), що діяв на час виникнення у позивача права власності на частину зазначеного будинку, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Про зазначене, також, йдеться у пункті 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3. Тому, у результаті отримання у власність частини житлового будинку на підставі договору дарування 1 жовтня 1997 року, відсутності у ньому будь-яких обмежень та додаткових умов щодо правового режиму земельної ділянки, на якій розміщений будинок, позивач [PERSON] мав закріплене законом, майнове право щодо земельної ділянки по вул. Воровського, 29-А в с. Новосілки, Вишгородського району Київської області. Однак, приймаючи рішення, що є предметом оскарження, орган місцевого самоврядування в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, залишив поза увагою зазначену судом обставину, що, фактично, призвело до порушення майнових прав позивача [PERSON] Відповідно до статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Крім того, у частині 1 статті 393 ЦК України йдеться про те, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, на переконання суду, із врахуванням встановлених судом фактичних обставин по справі, досліджених у судовому засіданні доказів, визначених судом норм матеріального і процесуального права, що врегульовують правовідносини між сторонами по справі, суд приходить до висновку що порушені права позивача потребують захисту з боку держави, а позов є таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved