Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили постановити рішення, яким усунути їм перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] та її дітей [PERSON], [PERSON] з будинку [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що вони на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2014 року є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Після оформлення права власності на вказане нерухоме майно позивачі не змогли потрапити до будинку, так як у ньому проживають [PERSON], [PERSON] й [PERSON], які зареєстровані за вищезгаданою адресою. Реєстрація відповідачів перешкоджає [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у реалізації їх права власності на вищевказане нерухоме майно, у зв'язку з чим вони були змушені звернутися до суду із зазначеним вище позовом. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], просила вирішити питання на розсуд суду. Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Броварського міського суду Київської області від 22 січня 2003 року визнано незаконною реєстрацію, проведену в 1949 році, за [PERSON] будинку [ADDRESS] і скасовано реєстрацію; визнано право власності на вказаний будинок за відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» (а.с. 56-58). Згідно з копією недатованого ордера на житлову площу в гуртожитку відповідачу [PERSON], яка працювала у ВАТ «Укртелеком», було надано право на зайняття з сім'єю із 3 чоловік (її разом з дітьми [PERSON] й [PERSON].) житлової площі гуртожитку по [ADDRESS], житловою площею 29,7 кв.м. (а.с. 80). З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2011 року Броварською міською радою Київської області прийнято рішення за № 365-14-06, яким вирішено прийняти безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Бровари об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності Київської обласної філії ПАТ «Укртелеком» та розташовані за адресо: [ADDRESS], а саме будівлю - інвентарний номер 07055, загальною площею 75,0 м.кв., вартістю 6 458 грн. 60 коп.; гараж (склад) - інвентарний номер 07056, загальною площею 69,7 м.кв., вартістю 1 450 грн. 67 коп. (а.с. 78). Проте рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2014 року рішення Броварського міського суду Київської області від 22 січня 2003 року, яким за ВАТ «Укртелеком» визнано право власності на спірний будинок, скасоване та ухвалено по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ВАТ «Укртелеком» до [PERSON] про визнання права власності на будівлю відмовлено (а.с. 59-61). Так, 18 червня 2014 року Броварським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, та визнано за кожним з позивачів [PERSON], [PERSON] й [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку «А-1», загальною площею 75 м.2, житловою площею 43,9 м.2, підсобною площею - 31,1 м.2, з господарськими будівлями та спорудами: гараж-склад - «Ж», гараж - «З», вбиральня - «Г», сарай - «Д», вбиральня - «Е», огорожа - «N», що розташований за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Осіпова, 2, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року (а.с. 72-75). З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 2014 року було зареєстроване право приватної спільної часткової власності позивачів на спірний житловий будинок, що вбачається з копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 25731269, № 25731423, № 25731355 від 18 серпня 2014 року (а.с. 10-14). 25 грудня 2014 року Броварська міська рада Київської області надала позивачам дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), на яких розташоване майно, що являється власністю громадян для подальшої передачі у приватну спільну часткову власність, а саме на земельну ділянку орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (а.с. 76). Судом також встановлено, що за вказаною вище адресою зареєстрованими значаться відповідачі [PERSON] та її діти [PERSON], 2000 року народження, й [PERSON], 2001 року народження. Вказані обставини підтверджуються копією листа № 339, виданого 24 січня 2015 року заступником начальника Броварського районного відділу УДМС України в Київській області [PERSON] (а.с. 15). Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В. ч. 2 п. 15 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року закріплено положення, згідно якого при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене та придатне для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладене, та враховуючи те, що відповідачі дійсно проживають у спірному житловому будинку без достатніх правових підстав, чим порушують законні інтереси його власників, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] й [PERSON] у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved