Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

У лютому 2014року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В уточнених позовних вимогах просив стягнути з [PERSON] борг з урахуванням процентів за користування позикою та трьох процентів річних в сумі 142 221грн.80коп., неустойку в сумі 936 000 грн. 00 коп., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 липня 2009 року між ним та відповідачем було укладено договір позики який посвідчено нотаріально. За умовами договору позивач передав відповідачу позику в сумі 13 760 доларів США, які останній зобов'язався повернути в порядку та строки обумовлені договором, але не пізніше 10 липня 2011року. У встановлений договором строк відповідач зобов'язання виконав лише частково. 05 вересня 2011року представником позивача надана відповідачеві розписка зі згодою на продовження строку дії договору позики від 10 липня 2009року і, відповідно, на відстрочення остаточного розрахунку за цим договором перед позивачем до 10 вересня 2011року без застосування у зв'язку з цим до нього штрафних санкцій. 26 вересня 2011року представником позивача відповідачеві знову було видано розписку із згодою про продовження строку дії договору позики до 10.10.2011року без застосування за це до нього штрафних санкцій. Але після цього відповідач припинив виконувати свої зобов'язання за договором позики і позивач остаточно втратив із ним будь-який зв'язок. З метою позасудового врегулювання спору, позивачем направлялися на адресу відповідача письмові вимоги про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за договором позики від 10 липня 2010року. Однак [PERSON] своїх обов'язків не виконав і залишок боргу так і не повернув. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити їх з підстав викладених у ньому. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд проводить заочний розгляд справи, проти чого не заперечує представник позивача. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне. Судом встановлено, що між сторонами 10 липня 2009 року було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально /а.с.8/. Так, за умовами укладеного між сторонами у нотаріальній формі договору позики від 10 липня 2009 року [PERSON] позичив у [PERSON] 13 760 доларів США, які відповідач зобов'язався повертати не пізніше 10 числа кожного місяця з серпня 2009року по червень 2011року - у розмірі по 240 доларів США та здійснити остаточне повернення позичених коштів в сумі - 8240 доларів США не пізніше 10 липня 2011року. Однак [PERSON] своїх обов'язків в повному обсязі не виконав і залишок боргу 8000 доларів США на день розгляду справи так і не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Зі змісту ст.536 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України вбачається, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання від відповідача процентів за користування його коштами за період з моменту укладення договору позики 10.07.2009 року до моменту звернення до суду. Позивач у своїй заяві вірно розрахував суму процентів за користування відповідачами його коштами з 10.07.2009 року по 05.02.2014 року за періодами в залежності від суми залишку неповернутої частини позики та відповідного рівня облікової ставки НБУ в розмірі 3 525 доларів США, і суд задовольняє цю вимогу позивача. Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем його зобов'язань за договором позики. Тому, при вирішенні справи суд виходить із того, що неповернута відповідачем позивачеві суми позики становить 8000 доларів США. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідач є такими, що порушив виконання свого зобов'язання з 15.07.2011 року, відповідно до абз.2 п.4 Договору позики. Позивачем правильно обрахований розмір трьох процентів річних від простроченої поверненням відповідачем позивачеві позичених коштів, за період з 15.07.2011 року по 05.02.2014 року в розмірі 615 доларів США. Тому, в силу норми ст. 11 ЦПК України, вимога позивача про стягнення з відповідачів трьох процентів річних також підлягає задоволенню саме в цьому розмірі. Оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, на нього слід покласти обов'язок повернути суму позики, сплатити проценти за користування позикою та три проценти річних за неналежне виконання грошових зобов'язань. Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Загальний розмір основного боргу відповідача перед позивачем складається із суми неповернутої позики в розмірі 8000 доларів США, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 3525 доларів США, трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу в розмірі 615 доларів США, що в сумі дорівнює 12140 доларів США, що в еквіваленті згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу на день постановлення рішення на рівні 1 146, 96 грн. за 100 доларів США, становить 139 240грн. 94 коп. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення неустойки в сумі 936 000грн.00коп., то така вимога не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню. Так, обґрунтовуючи вимоги, щодо стягнення неустойки за договором позики від 10.07.2009 року, позивач послався на п.5 зазначеного договору, згідно з яким, за прострочення будь-якого строку виконання зобов'язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку в розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення. Однак не послався на норми закону, відповідно до яких просить застосувати неустойку. При цьому за загальними правилами, передбаченими ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Вказана норма не є диспозитивною і сторони не можуть змінити її положення та встановити у договорі неустойку у вигляді твердої грошової суми. Отже встановлений договором позики вид забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки не відповідає змісту цього поняття та її правовій природі, як грошової суми, що обчислюється у відсотках до суми зобов'язання, ці умови договору не відповідають вимогам закону, а тому вимоги про стягнення неустойки є безпідставними і не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial