Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

У лютому 2017 року ТОВ «Черемшина 2012» звернувся до Києво-Святошинького районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про виселення без надання іншого жилого примішення. Заявлені позовні вимоги обґрунтовували тим, що відповідно до свідоцтва про право власності ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать приміщення, загальною площею 5811 м. кв., які розташовані за адресою [ADDRESS]. Довідкою № 3/02-23-18 від 30.09.2013 року Виконавчого комітету Вишневої міської ради визначено, що за адресою: Київська область., Києво-Святошинський р-н., [ADDRESS], розташований гуртожиток, загальною площею 5811 м. кв., який є приватною власністю ТОВ «Черемшина 2012». Також, 25.09.2015 року Головним санітарним лікарем Києво-Святошинського району був виданий санітарний паспорт на гуртожиток, який знаходиться за вказаною вище адресою. Зазначене вище підтверджує те, що споруда, яка розташована за вказаною адресою є гуртожитком та є приватною власністю юридичної особи. 01.11.2014 року між ТОВ «Черемшина 2012» та [PERSON] був укладений Договір №719 про оренду ліжко-місць в гуртожитку. Пунктом 1 Договору було визначено, що Відповідачу надається у строкове платне нотування три ліжко-місця в гуртожитку, яке розташовано за адресою:[ADDRESS]. Пунктом 5 Договору визначено, що Орендодавець має право достроково припинити дію договору згідно з п. 9.2 Договору. Так, п. 9.2 Договору визначено, що дія Договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Орендодавця в разі не сплати Орендарем орендної йти за два і більше місяці. Пунктом 9.3 Договору визначено, що дострокове припинення (розірвання) Договору означає втрату права на проживання в гуртожитку, у зв'язку з чим Орендар зобов'язаний у триденний термін звільнити кімнату, повернути в належному стані прийняте майно та інвентар, повністю розрахуватися з Орендодавцем. Реєстрація не є підставою для визнання права на проживання в гуртожитку. Відповідно до п. 13 Договору № 719 його дія закінчилась 31.12.2015 року. Після закінчення дії Договору Відповідачі продовжують мешкати в спірному приміщенні. Станом на момент звернення до суду у відповідачів за проживання в гуртожитку за період часу з лютого 2015 року по грудень 2016 року утворилась заборгованість в розмірі ) 38673.00 грн.. Приймаючи до уваги те, що Відповідачі порушують права позивача, в добровільному порядку не звільняють спірне приміщення, наявний борг не повертають, є всі правові підстави виселення Відповідачів з кім. № 719 гуртожитку. Тому просили виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] м. № 719, гуртожитку за адресою : [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнути на користь позивача судовий збір. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі позов не визнали та заперечували проти його задоволення, оскільки вимоги вважають необґрунтованими та безпідставними. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 22 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10 березня 1989 року, № 13 від 25 грудня 1992 року, № 15 від 25 травня 1998 року), вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про право власності від 06.04.2013 року ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать нежилі приміщення, загальною площею 5811 м. кв., які розташовані за адресою [ADDRESS]. Позивач у своїх вимогах посилається на довідку №3/02-23-18 від 30.09.2013 року Виконавчого комітету Вишневої міської ради якою визначено, що за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS], розташований гуртожиток, загальною площею 5811 м. кв., який є приватною власністю ТОВ «Черемшина 2012»., однак із вказаної довідки не вбачається, що вказані нежитлові приміщення набули статусу гуртожитку, також суд звертає увагу, що вказана довідка датована 30.09.2013 року, тому судом не приймається до уваги Також, позивач посилається на санітарний паспорт від 25.09.2015 року виданий головним санітарним лікарем Києво-Святошинського району, який дає право на заселення мешканців у вказані нежитлові приміщеннях, однак суд не може брати до уваги вказаний санітарний паспорт, оскільки термін дії вказаного паспорту один рік. Окрім того, позивачем не надано доказів, що вказані нежитлові приміщення спеціально переобладнані в гуртожиток; не надано чинного дозволу санепідемстанції на заселення мешканців як гуртожитку; не надано безспірних доказів, а саме рішення виконкому Вишневої міської ради, що вказані приміщення зареєстровані як гуртожиток у виконкомі Вишневої міської ради. Разом з цим, у відповідності до Положення про гуртожиток не надано ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку відносно відповідачів. Як вбачається із матеріалів справи, 11.11.2014 року між ТОВ «Черемшина 2012» та [PERSON] був укладений Договір №719 про оренду ліжко-місць в гуртожитку. Пунктом 1 Договору було визначено, що відповідачу надається у строкове платне нотування три ліжко-місця в гуртожитку, яке розташовано за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 5 Договору визначено, що Орендодавець має право достроково припинити дію договору згідно з п. 9.2 Договору. Так, п. 9.2 Договору визначено, що дія Договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Орендодавця в разі не сплати Орендарем орендної іти за два і більше місяці. Пунктом 9.3 Договору визначено, що дострокове припинення (розірвання) договору означає втрату права на проживання в гуртожитку, у зв'язку з чим Орендар зобов'язаний у триденний термін звільнити кімнату, повернути в належному стані прийняте майно та інвентар, повністю розрахуватися з Орендодавцем. Реєстрація не є підставою для визнання права на проживання в гуртожитку. Відповідно до п. 13 Договору № 719 його дія закінчилась 31.12.2015 року. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, після закінчення дії договору відповідачі продовжують мешкати в спірному приміщенні, що не оспорювалось відповідачами у судовому засіданні. Станом на 31.12.2016 року у відповідачів за проживання в кімнаті №719 за період часу з лютого 2015 року по грудень 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 38673.00 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Черемшина 2012». Стаття 22 Конституції України зазначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожна особа має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Законом України «Про забезпечення та реалізацію прав мешканців гуртожитків» від 01.08.2013 року та відповідно до аналізу судової практики ВССУ від 01.08.2013 року, щодо застосування даного Закону, Вищий Спеціалізований Суд України зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України №500-V1 дія цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше пяти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Обставиною з якою пов,язане право на захист особи відповідно до Закону №500-V1 є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. У ст. 1 Закону №500-V1 обовязковою складовою статусу мешканця гуртожитку (окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обов'язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі вказаного закону є фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно у відповідача [PERSON] не має на праві власності нерухомого майна. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та його родина стали проживати у названій кімнаті №719 за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., [ADDRESS], з 2009 року, і були зареєстровані, в установленому законом порядку набувши право на користування нею. Необхідно зазначити, що ЖК України передбачає право користування громадянами лише жилими приміщеннями, тому вимоги про виселення відповідачів є безпідставними, оскільки на думку суду позивачем не надано доказів переведення вказаних нежитлових приміщень у житлові, тому відсутні підстави вважати жилим приміщенням кімнату №719 за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., [ADDRESS]. У матеріалах справи відсутні докази того, що сторони повідомляли одна одну про розірвання цього договору, а тому відсутні підстави вважати його припиненим, а сторони продовжують бути зобов'язаними з виконання взятого на себе обов'язку. При цьому, виселення мешканців у гуртожитку може мати місце лише за умови, дотримання сторонами норм та наявності умов, передбачених ст. ст. 651-653 ЦК України, ст.ст. 9,108-109, 114-116 ЖК України, у тому числі, і у зв'язку із розірванням договору найму (оренди). У даній справі відсутні докази тому, що договір найму між сторонами розірвано, а відповідач це ігнорує і не бажає виселятися та не надано доказів, що нежитлові приміщення мають статусу гуртожитку. Оскільки у даній справі вимоги про розірвання договору найму не ставилися, то відповідачі не могли бути виселені з названих кімнат без надання іншого житла, як бажав позивач. Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що відповідачі мають бути виселеним з кімнати, де вони проживають. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суд, також, при вирішенні справи враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого «Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено (не надано належних доказів) про існування обставин, які є підставою для виселення відповідача з житлової кімнати без надання іншого житлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed