Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

У провадженні суду перебувала цивільна справа за вказаним позовом, у якій 20.12.2016 постановлено рішення суду, яким позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа Територіальний сервісний центр районного сервісного центру МВС в м. Києві про визнання права власності на майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено частково. Окрім того, рішенням суду також присуджено стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору по 365 грн. 40 коп. з кожного. У зв'язку із поданням позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] апеляційних скарг на рішення суду від 20.12.2016, матеріали цивільної справи було направлено до Апеляційного суду м. Києва для їхнього розгляду в апеляційному порядку. Проте 20.01.2017 апеляційною інстанцією повернуто цивільну справу для виконання вимог ч. 7 ст. 297 ЦПК України, а саме для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. У судовому засіданні представник позивача заперечував проти ухвалення додаткового рішення, вказуючи, що суд розглянув всі заявлені вимоги та постановив рішення щодо кожної. Присутня представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні висловила думку на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, повідомлявся належним чином про судове засідання, письмову свою думку не виклав. Представник третьої особи також не з'явився у судове засідання, повідомлявся належним чином про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення у справі, заяви або клопотання не подавалися суду. Суд, вислухавши думку присутніх представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що доцільно ухвалити додаткове рішення у справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Як вбачається з рішення суду від 20.12.2016, суд відмовив у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки «Porsche Cayenne» (кузов [NUMBER]) від 23.02.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON], на підставі застосування наслідків недійсності правочину купівлі-продажу транспортного засобу між позивачем та відповідачем [PERSON] Решту позовних вимог позивача судом задоволено: визнано за [PERSON] право власності на автомобіль «Porsche Cayenne» (номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]); визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Porsche Cayenne» (номер кузова [NUMBER]) від 23.02.2015, укладений [PERSON] та [PERSON]; витребувано з володіння [PERSON] автомобіль «Porsche Cayenne» (номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]) для передачі його у користування [PERSON] Таким чином вбачається, що суд розглянув всі вимоги позову позивача та вирішив позов по суті, сформулювавши резолютивну частину рішення відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме зазначено висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. Однак, з метою усунення у подальшому можливих помилок у розумінні судового рішення або його неналежного виконання, суд вважає, що необхідно внести до резолютивної частини формулювання про відмову у частині позовних вимог, згідно з мотивувальною частиною рішення суду від 20.12.2016.

Outcome: dismissed