Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства нею та [PERSON] , який помер [INFO] ; визначити розмір часток у спадковому майні, а саме: 1) 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] ; 2) частка, яка не визначена, в квартирі за адресою: [ADDRESS] ; 3) земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між спадкоємцями наступним чином: - виділити позивачу 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; - виділити позивачу 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; - виділити відповідачу 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; - виділити відповідачу земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з: 1) 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] ; 2) частки, яка не визначена, в квартирі за адресою: [ADDRESS] ; 3) земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказувала, що 13.06.2017 вона звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] , проте нотаріус постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.07.2017 відмовила їй у цьому. Відмова була обґрунтована тим, що позивач не надала нотаріусу документи, що підтверджують її родинні відносини зі спадкодавцем. Позивав зазначила, що 10.07.2017 до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась відповідач, яка є сестрою померлого. Зі слів позивача, 04.10.2017 приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із тим, що не можливо виділити частки в спадковому майні. З огляду на вказане, позивач звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 28.01.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 16.05.2019 було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Столярової Ірини Геннадіївни належним чином завірену копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 22.01.2020 було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Столярової Ірини Геннадіївни належним чином завірену копію спадкової справи № 2/2017 після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 17.06.2021 було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти його задоволення. Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, свою позицію щодо позову суду не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що вбачається з повторно виданого свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.01.2017. Родинні відносини позивача та померлої [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] від 01.09.1989 та її свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.08.2010. На час смерті померла [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , укладеним 11.03.2000 за актовим записом № 130, що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 20.01.2017. Згідно з довідкою виконкому Крюківщинської сільради Києво-Святошинського району Київської області № 155 від 25.01.2017 померла [PERSON] на час смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею був зареєстрований та проживав її чоловік [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 2/2017 до майна померлої [PERSON] вбачається, що позивач 25.01.2017 звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері. Також з матеріалів вказаної спадкової справи встановлено, що померла [PERSON] за життя заповіту не склала. Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2017, інформаційною довідкою КП КОР «Лівобережне БТІ» № 119201 від 03.03.2017, свідоцтвом про право на спадщину за законом № 3-2355 від 14.11.2005, договором дарування частини квартири [ADDRESS] від 26.01.2006 на час смерті [PERSON] їй належало на праві власності наступне майно: 1) квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого 26.01.2006 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Попович Л.С. за реєстровим № 196, та свідоцтва про право на спадщину, виданого 05.11.2005 державним нотаріусом Дев`ятої Київської ДНК за реєстровим № 3-2355; 2) квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 17.02.2015. 31.03.2017 позивач звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . 31.03.2017 приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярова І.Г. видала на ім`я позивача свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 379 на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . 29.12.2017 позивач звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.12.2017 приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярова І.Г. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що не можливо встановити, чи ця квартира є особистим майном померлої [PERSON] чи спільним сумісним майном подружжя померлої [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Разом з тим, [INFO] помер вітчим позивача та рідний брат відповідача [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.01.2017. Родинні відносини між позивачем та померлим підтверджуються її свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] від 01.09.1989 та її свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.08.2010, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 20.01.2017. Родинні відносини відповідача з померлим підтверджуються витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 10.07.2017 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 17.07.2017. З матеріалів спадкової справи № 7/2017 до майна померлого [PERSON] встановлено, що померлий [PERSON] за життя заповіту не склав. Позивач 13.06.2017 звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті її вітчима. 10.07.2017 відповідач звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті її брата. Згідно з довідкою виконкому Крюківщинської сільради Києво-Святошинського району Київської області № 961 від 13.06.2017 померлий [PERSON] на час смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у вказаній квартирі проживав та був зареєстрований лише він. 17.07.2017 позивач звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , та на частку в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.07.2017 приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярова І.Г. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно, у зв`язку із тим, що вона не надала документів, що підтверджують її родинні відносини з померлим [PERSON] .. 04.10.2017 відповідач через свого представника звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярової І.Г. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , та на частку в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.10.2017 приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Столярова І.Г. відмовила відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно, у зв`язку із тим, що не можливо встановити склад спадкового майна після смерті [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав свідчення суду, що [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю з 2010 року в [ADDRESS] , і до його смерті та організувала його поховання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення суду, що [PERSON] проживала з [PERSON] разом однією сім`єю, і знає, що з 2004 року вони жили разом за адресою: [ADDRESS] і до його смерті. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. За приписами ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.12.2020 у справі № 482/2163/17, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 у справі №686/8440/16-ц). З огляду на абзац 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004 тощо. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст.1261 ЦК України. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд, серед іншого, розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З наданих суду доказів вбачається, що померлий [PERSON] на час смерті його дружини [PERSON] 29.09.2016 проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] , а з дати смерті його дружини і на час своєї смерті проживав сам за цією ж адресою, тому твердження позивача про те, що вона проживала разом з ним сім`єю в розумінні ст. 3 СК України не відповідають дійсності. До показів свідків та позиції відповідача суд ставиться критично, оскільки вони не відповідають письмовим доказам, а також зводяться до суб`єктивної думки та оцінки обставин свідків та відповідача. До того ж, з показів свідків не було встановлено, що померлий та позивач мали взаємні права та обов`язки, а також у чому ж саме полягало ведення ними спільного господарства. Більш того, встановлення факту проживання позивачем разом з померлим [PERSON] сім`єю та ведення ними спільного господарства не матиме для неї ніякого юридичного значення, оскільки для набуття позивачем статусу спадкоємця за законом таке проживання повинно тривати не менше 5 років до дня смерті спадкодавця, а доказів цього суду надано не було та й про встановлення такого факту позивач не просила. Крім того, за умови, що у [PERSON] є спадкоємець другої черги спадкування за законом - відповідач, а позивач претендує стати лише спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом, суду повинні бути надані докази того, що спадкоємці померлого відповідно до ст. 1259 ЦК України уклали нотаріально посвідчений договір про зміну черговості спадкування, за яким позивач має право на спадкування за першою чергою спадкування за законом. Такі докази суду надані не були. Змінити ж черговість спадкування суд має право лише за умови доведення, що позивач протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Проте, такі вимоги суду заявлені не були і такі обставини не були доведені у ході розгляду справи. А отже, за обставин, що мають місце у цій справі, для позивача факт проживання нею з померлим вітчимом сім`єю та ведення з ним спільного господарства, про встановлення якого вона просить суд, не матиме для неї ніякого юридичного значення, у даному випадку позивач не надала доказів того, що вона взагалі має право, яке вона прагне захистити у судовому порядку, що є підставою для відмови у позові в частині встановлення факту, що має юридичне значення. З огляду на вказане, суд не приймає визнання відповідачем позову та відмовляє позивачу у задоволенні її позовної вимоги про встановлення факту її проживання сім`єю разом з померлим [PERSON] та ведення ним спільного господарства. Стосовно вимог позивача про визначення розміру часток спадкоємців у спадковому майні, то суд вбачає, що така процедура можлива в силу ст. 1257 ЦК України лише шляхом укладення спадкоємцями нотаріально посвідченого договору про зміну часток у спадковому майні. Крім того, така вимога може бути задоволена за обставин, що мають місце у даній справі, лише за умови, що позивач є спадкоємцем першої або другої черги спадкування за законом, проте вона такою не є. А отже, у задоволенні вимоги позивача про визначення розміру часток у спадковому майні між спадкоємцями слід відмовити. Разом з тим, суду не було надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що заявлена позивачем як спадкова земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , належала спадкодавцю на час його смерті. У суду взагалі відсутні будь-які відомості існування такою ділянки. Також суду не було надано доказів того, чи була спадкова квартира за адресою: [ADDRESS] , особистим майном померлої матері позивача [PERSON] , чи її спільною сумісною власністю з померлим [PERSON] , що унеможливлює встановлення розміру частки у цій квартирі, що належала [PERSON] на час його смерті, і, як наслідок, визначення дійсного обсягу всього спадкового майна, що залишилось після смерті останнього. З урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що у задоволені позову було відмовлено, суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду,

Outcome: dismissed