Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , в якій окрім нього зареєстрована, але з вересня 2017 року не мешкає його колишня дружина [PERSON] . Рішенням суду від 03.08.2018 року шлюб між подружжям розірвано. Відповідачка з 2017 року за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, своїх речей в квартирі не має, комунальні послуги за квартиру не сплачує, що підтверджується Довідкою Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 06.11.2018 року та показами свідків, які були опитані працівниками поліції. Реєстрація відповідачки у квартирі створює для позивача перешкоди у вільному володінні та розпорядженні своїм майном, обмежує у здійсненні права власності щодо нерухомого майна в повному обсязі, позивач не має можливості вільно розпоряджатись належним йому житлом. У позові просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Не погоджуючись з позовом, відповідачка в особі представника [PERSON] подала заперечення на позов, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з тим, що позивачем не було надано належного доказу підтвердження факту того, що вона більше року без поважних причин не мешкає за місцем своєї реєстрації. В обґрунтування своїх заперечень пояснила, що вона вже досить тривалий період часу працює у Польщі, і позивач знає про це, але приховав вказану інформацію від суду. Виїхати за кордон вона була змушена у зв`язку з скрутним матеріальним становищем. Як доказ достовірності своїх заперечень, дала копії трудових договорів від 2017 - 2019 року та копію закордонного паспорта. 04.11.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій [PERSON] наполягав на задоволенні своїх позовних вимог, додатково обґрунтовуючи їх тим, що надані копії трудових договорів, складених на іноземній та українській мовах, не були належним чином нотаріально завіреними, а тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, а також те, що відповідачка вже не є членом його родини, веде особисте життя і виїхала за кордон з особистих міркувань. 12.11.2019 року від представника відповідачки [PERSON] надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, у яких просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту того, що [PERSON] свідомо без поважних причин понад один рік не мешкає за адресою своєї реєстрації. Крім того, ствердження позивача про те, що відповідачка має намір укласти шлюб є придуманим і ніякими доказами також не підтверджуються. До того ж, враховуючи положення ст.ст.64,156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивач в судове зсідання не з`явився. Його представник [PERSON] подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягає, просить його задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка, її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить йому на праві власності. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В судовому засіданні встановлено та доведено матеріалами справи, що [PERSON] на підставі договору дарування від 24.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б. та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.12.2010р. за №1708, належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Витяг про державну реєстрацію прав №28528568 від 28.12.2010р. За вказаною адресою окрім позивача зареєстрована з 11.01.2011 року відповідачка по справі [PERSON] , що підтверджується Довідками Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання від 07.12.2018 року. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.08.2018 року (справа №334/2857/18) шлюб між сторонами розірвано. В якості доказу не проживання відповідачки за місцем реєстрації позивачем надано Довідку Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області (ЄО №3287), згідно якої він 01.11.2018 року звернувся до відділку поліції з заявою в якій просив зафіксувати факт того, що [PERSON] з вересня 2017 року не мешкає за адресою: [ADDRESS] . В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Разом з тим, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду в наслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Позивачем таких доказів суду не надано. Як вбачається з наданих відповідачкою копій трудових договорів від 10.11.2017 року, від 04.10.2018 року, від 26.02.2019 року, дозволу на працевлаштування від 07.09.2017 року, Рішення Сілєзького воєводи (республіка Польща) від 25.10.2018 року та Довідки типу А№ 25067/2019 від 21.08.2019 року, які суд вважає належними та допустимими доказами, відповідачка [PERSON] протягом тривалого часу, а саме починаючи з 2017 року тимчасово виїжджала з постійного місця проживання. Посилання позивача на те, що [PERSON] переїхала на інше місце проживання не доведені, тому не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ неповажності причин її відсутності за місцем реєстрації. Необґрунтованими є і доводи позивача про те, що відповідачка не сплачує комунальні послуги, оскільки відповідно до долучених до заперечень копій квитанцій, [PERSON] у листопаді 2019 року та січні 2020 року частково сплачувала вартість нарахованих послуг. Відповідно до ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тобто, те, що відповідачка не є членом родини позивача (колишня дружина, шлюб з якою розірвано) не позбавляє її права користування квартирою. Частина 3 статті 71 ЖК України встановлює виключення, при яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. До них відносяться: тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; Основні підстави втрати права користування жилим приміщенням зазначені у ч.2 ст.107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Стосовно вищезазначеної статті надав роз`яснення Верховний Суд України у постанові пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року , у п.11 якого зазначено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення тощо). Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду: по-перше, це термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік, а по-друге, це те, що особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин. Тимчасова відсутність особи за місцем проживання у зв`язку з працевлаштуванням в іншому місті сама по собі не свідчить про постійну її відсутність, як підставу втрати права на житло (ВС/КЦС, справа № 644/10619/15- ц, 24.09.18року). Встановивши, що відповідачка [PERSON] ніколи не втрачала інтересу до квартири, а її відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з роботою за кордоном, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачки у спірній квартирі без поважних причин більше року матеріали справи не містять. Позивач не надав суду докази, що відповідач відсутній у квартирі без поважних причин понад один рік, як це передбачено ст. 405 ЦК України. Відповідачем доведено поважність причин тимчасової відсутності за місцем реєстрації, що зумовлено характером її роботи. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed