Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

У лютому 2021 року з Дніпровського апеляційного суду надійшла справа за позовом [PERSON] до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України, треті особи: Міністерство юстиції України, Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У позовній заяві, з якою [PERSON] звернувся до суду 16 жовтня 2018 року, він просив стягнути з Казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на користь [PERSON] 120\~000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції. В обґрунтування позову зазначає, що 20 лютого 2015 року його було поміщено до Дніпропетровської установи виконання покарань (№4), у якій він утримувався до 14 червня 2016 року, тобто 1 рік 4 місяці. Під час довготривалого тримання під вартою він утримувався в камерах № 632, 617. За матеріально-побутовими та санітарними умовами тримання у вищезазначених камерах було дуже схоже та було таким, що принижувало честь та гідність позивача. Зазначає, що частину дня він тримався під вартою разом з іншою особою у камері розміром 1,90 на 3,70 кв.м., загальна площа камери становила 7 кв.м., включаючи площу, яку займали меблі та інше устаткування. Від тривалого використання м`яка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяє використовувати матраци за їх призначенням. Ліжко було виготовлено з залізних «струн», що у свою чергу призводило до фізичного болю при тривалому знаходженні на них, унаслідок чого він був змушений періодично вставати з ліжка навіть уночі і не міг нормально спати. В камері майже не було доступу денного світла та свіжого повітря, при цьому електричне освітлення було тьмяним, а примусової вентиляції не було. На вікнах були ґрати, що ще більше перешкоджало доступу природного освітлення. Повітря було вологе, а вентиляція камери була недостатньою. При цьому один зі співкамерників позивача постійно палив цигарки, в результаті в камерах стояли клуби тютюнового диму і позивач був змушений бути пасивним курцем. Камери знаходились в антисанітарних умовах, відсутні необхідні санітарні зручності, в камерах відсутня гаряча вода, предмети першої необхідності та особистої гігієни не видавались, постільна білизна взагалі не видавалась, ковдри видавались в порваному вигляді та в невипраних плямах. Харчування погане, одноманітна їжа, відсутні свіжі овочі або фрукти, м`ясо не видається. Право митися надавалось один раз на тиждень протягом 15 хвилин. Неодноразові усні скарги на вищевказане порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов утримання. Позивач вважає, що умови його тримання під вартою були несумісними з людською гідністю. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини «Іглін проти України», «Мельник проти України», «Родзевілло проти України», «Ігнатов проти України», та інші, вважає, що вказаних фактів достатньо для висновку, що умови тримання позивача в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є такими, що принижують гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції. Зазначає, що бездіяльність керівництва Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» призвела до глибоких моральних та психологічних страждань. Вважаючи, що тримання позивача під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в умовах, що принижують честь і гідність громадянина, має прямий зв`язок з моральною шкодою, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних і фізичних страждань, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 120\~000,00 грн. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 10\~грудня 2018\~року від\~відповідача Державної\~казначейської служби\~України до\~суду надійшов\~відзив на\~позовну заяву,\~в якому\~зазначено,\~що Державна\~казначейська служба\~України позовні\~вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач стверджує, що йому завдано моральну шкоду внаслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», які суперечили статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, на підтвердження вищевикладеного позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди. Крім того, позивачем жодним чином належно не обґрунтовано з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, спираючись при цьому на рішення Європейського суду з прав людини прийняті відносно Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». Також, з матеріалів справи неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між триманням позивача в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та виникненням підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Крім того, позивачем помилково обраний спосіб захисту. Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» не є державним органом, а тому на неї не поширюються положення ст. 56 Конституції України. Зважаючи на це, відсутні законні підстави для відшкодування за рахунок держави (або казначейства) шкоди, завданої позивачу державною установою, а не державним органом. Відсутнє рішення суду про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» чи її посадових (службових) осіб щодо позивача. На сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» щодо позивача були в визнані незаконними. Між іншим, позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини, ухвалене не на його користь, тобто таке, що не може бути підставою для підтвердження факту протиправності дій певного органу чи його посадових (службових) осіб саме щодо позивача. У зв`язку з цим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відповідач просив відмовити. 27 грудня 2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача Державної казначейської служби України, в якій зазначено наступне. Позивач тримався у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» протягом близько 1 року 4 місяців, більшість часу провів у камері, яка мала 7 кв.м загальної площі, в цій камері він перебував ще з однією особою. Таким чином, на кожного ув`язненого припадало 3,5 кв.м. площі камери. Умови тримання позивача під вартою були нелюдськими та такими, що принижують гідність, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 28 червня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Майстренко проти України» знову констатував порушення умов тримання в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у вигляді неналежного утримання під вартою, за що держава несе відповідальність, презюмується. У зв`язку з цим просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 25 січня 2019 року від третьої особи Міністерство юстиції України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Міністерство юстиції України в повному обсязі заперечує щодо наведених позивачем обставин з огляду на наступне. До позовної заяви не додано жодного доказу, які підтверджують неодноразові усні та письмові скарги на порушення умов утримання під вартою, та відповідно не надано відповідей на ці скарги. Причинний зв`язок між неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю та моральною (немайновою) шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою для настання деліктної відповідальності. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту моральну (немайнову) шкоду, яка заподіяна виключно його протиправною поведінкою (неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю). Позивач не надав суду доказів, якими підтверджується завдання йому моральних страждань, також не обґрунтував визначений розмір моральної шкоди та не зазначив, з чого він при цьому виходить. Позивач не зазначив про фізичні та психічні наслідки жорстокого поводження з ним. Вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими, а тому просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Також, в судовому засіданні, яке відбувалось 25 січня 2019 року, в якості свідка був допитаний [PERSON] , який повідомив, що він разом з позивачем [PERSON] утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у період приблизно з травня по жовтень 2015 року. Він та [PERSON] утримувались вдвох у камері № 617, що розташована на другому поверсі у відділенні № 6. Площа камери становила приблизно 7 кв.м. У камері було два спальних місця, а саме двоярусне ліжко. Спальне місце позивача було на другому ярусі. Крім ліжок, в камері також знаходились туалет, стіл, стілець та умивальник. Простір для пересування у камері становив приблизно 3 кв.м. Туалет нічим не був відгороджений, відстань від ліжка до туалету приблизно 70 сантиметрів, стіл також знаходився поряд з туалетом. Харчування було поганим та одноманітним. Позивач неодноразово звертався до адміністрації установи виконання покарань зі скаргами на погане харчування та погані умови утримання, також неодноразово приходили представники прокуратури та раз на тиждень приходили представники адміністрації установи, які питали у них, які є скарги. На скарги позивача представники адміністрації установи виконання покарань посилались на недостатнє фінансування. Позивач також звертався з приводу надання йому медичної допомоги, однак медичну допомогу йому не надали, рекомендували звернутись до родичів з метою купівлі лікарських засобів. Камера, в якій він утримувався разом з позивачем, не провітрювалась та провітрити камеру було неможливо, оскільки на вікнах знаходилось дві решітки, одна перед склом, а друга за склом, у зв`язку з чим доступу до кватирки не було. Світло в камерах горіло цілодобово, його не вимикали. У зв`язку з цим позивач постійно скаржився на головний біль та недосипання. Ліжка були залізні, зроблені з товстого металу, матраци були в поганому стані, у зв`язку з чим позивач неодноразово скаржився на болі в спині. У літній період у камері було дуже жарко, на прохання відчинити двері для провітрювання адміністрація установи виконання покарань відмовляла. Взимку в камері було холодно, в камері було лише дві секції батарей. Питна вода була жовтого кольору через поганий стан труб. 06 лютого 2019 року від третьої особи - Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції надійшло письмове пояснення по справі, в якому зазначено, що Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції не могло впливати на дії Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та на права позивача у період, зазначений позивачем у позовній заяві, оскільки воно як юридична особа було створене на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» та з 30 вересня 2016 року включено відомості про нову юридичну особу до ЄДРПОУ, а свою діяльність та здійснення повноважень розпочало лише з січня 2017 року. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. У відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У \~відповідності \~до \~ч. 1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України, кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. Судом встановлено, що у період з 20 лютого 2015 року по 14 червня 2016 року позивач [PERSON] утримувався під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що підтверджується Довідкою № 3/15-104-18/0-111 від 14 червня 2018 року, виданою Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (т. 1, а.с. 11). Згідно вказаної довідки під час перебування у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» [PERSON] утримувався в наступних камерах: № 632 маломісна камера, загальною площею 7,6 кв.м., розрахована на 2 особи, в період з 20 лютого 2015 року по 17 березня 2015 року; № 617 маломісна камера, загальною площею 7,7 кв.м., розрахована на 2 особи, в період з 17 березня 2015 року по 14 червня 2016 року. Викладене підтверджується також Інформацією щодо умов тримання під вартою [PERSON] в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (т. 1, а.с. 95-97). Осіб, взятих під варту, розміщують у маломісних або загальних камерах з додержанням вимог ізоляції, що закріплено у статті 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення». Частиною 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра. Отже,\~розміщення [PERSON] в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камерах № 632 та № 617 відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України «Про попереднє ув`язнення», та не було меншим за 2,5 кв.м. Однак, разом з цим, визначена частиною 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» норма площі в камері\~для однієї\~взятої під\~варту особи\~є меншою,\~ніж мінімальний\~стандарт,\~рекомендований для\~України Європейським\~комітетом з\~питань запобігання\~катуванням чи\~нелюдському або\~такому,\~що принижує\~гідність,\~поводженню чи\~покаранню,\~що вже\~неодноразово констатувалось\~у рішеннях\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~в тому\~числі у\~рішеннях «Давидов\~та інші\~проти України»,\~«Іглін проти\~України»,\~«Мельник проти\~України»,\~та становить\~проблему системного\~характеру,\~яка сама\~по собі\~порушує питання\~за статтею\~3\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що умови тримання його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» були такими, що принижують його честь та гідність, а поводження з ним було таким, що порушує статтю 3 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод, чим йому було завдано моральної шкоди. У статті 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За змістом частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч. 8 ст. 10 ЦПК України). Так, відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв.м. площі. Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», «Мельник проти України», «Яковенко проти України», «Двойних проти України», «Іглін проти України», «Давидов та інші проти України», «Горбатенко проти України». У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції. При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Щодо тверджень відповідача Державної казначейської служби України, наведених у відзиві на позовну заяву, про те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту його порушених прав, суд вважає за необхідно зазначити наступне. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Аналогічне положення закріплене також у статтях 1173, 1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4) є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (стаття 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), отже є установою, яка шляхом виконання відповідних повноважень здійснює правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державна установа виконання покарань керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів. Держава Україна гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода. У зв`язку з викладеним суд не приймає до уваги та відхиляє наведені у відзиві на позовну заяву твердження відповідача Державної казначейської служби України про те, що позивач помилково послався на норми статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки вони є помилковими та зводяться до власної переоцінки наведених норм на свою користь. Такі висновки узгоджуються також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року по справі № 204/4295/18, від 17 червня 2020 року по справі № 204/7119/18 та від 10 лютого 2021 року по справі № 204/5396/18. З показань допитаного 25 січня 2019 року в якості свідка [PERSON] судом встановлено, що у період з травня по жовтень 2015 року позивач [PERSON] утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камері № 617, разом з [PERSON] . При цьому, з довідки № 3/15-104-18/0-111 від 14 червня 2018 року, виданої Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», вбачається, що площа вказаної камери становить 7,7 кв.м., тобто 3,85 кв.м. на одну особу. За таких\~обставин,\~суд приходить\~до висновку,\~що розміщення\~ [PERSON] в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камері № 617 у період з травня по жовтень 2015 року разом зі ще однією особою [PERSON] не відповідало мінімальному стандарту площі камери, що рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (4 кв.м. на одну особу), а отже було таким, що принижує його гідність протягом тривалого часу. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема\~\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~ 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. За таких обставин суд вважає, що позивач, утримання якого в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камері № 617 у період з травня по жовтень 2015 року разом з ще однією особою, було таким, що принижує його гідність, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Разом з цим, позивачем під час розгляду справи перед судом не доведено, що утримання його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у період з 20 лютого 2015 року по травень 2015 року та у період з листопада 2015 року по 14 червня 2016 року також було таким, що принижує його гідність. Так, позивачем не доведено, що у вказаний вище період разом з позивачем у камерах № 617 та № 632 утримувались також і інші особи, а тому не доведено, що розміщення позивача у цих камерах в цей період не відповідало мінімальному стандарту площі камери, що рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявні в матеріалах справи письмові показання свідка [PERSON] від 16 жовтня 2018 року (т. 1, а.с. 13) суд до уваги в якості доказу не приймає та відхиляє, оскільки безпосередньо судом вказана особа під час розгляду даної справи не допитувалась та в судовому засіданні 25 січня 2019 року позивач відмовився від допиту цього свідка. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач в певний період часу утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камері разом з [PERSON] , як не містять і доказів того, що [PERSON] взагалі утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір\~заподіяної позивачу\~моральної шкоди\~суд враховує,\~що утримання\~позивача в\~Державній установі\~«Дніпровська установа\~виконання покарань\~(№4)»\~у камері\~№ 617\~у період\~з травня\~по жовтень\~2015\~року разом\~зі ще\~однією особою,\~було таким,\~що принижує\~його гідність.\~При цьому\~суд враховує\~також те,\~що наявності\~шкоди здоров`ю\~позивача внаслідок\~утримання в\~Державній установі\~«Дніпровська установа\~виконання покарань\~(№4)»\~під час\~розгляду справи\~не встановлено,\~а також\~враховує,\~що відхилення\~від рекомендованого\~мінімального стандарту\~площі камери\~становило лише\~0,15\~кв.м.\~(мінімальний\~стандарт -\~4\~кв.м.,\~а у\~камері №\~617\~на одну\~особу припадає 3,85 кв.м. площі). Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», можуть бути відновлені\~шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000,00\~грн., розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення з врахуванням характеру порушень та обставин справи, та врахуванням критерію справедливості відшкодування. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Крім того\~слід враховувати,\~що відповідачем\~у позові\~також визначено\~Державну казначейську\~службу України,\~а по\~суті таким\~відповідачем є\~держава Україна,\~яка гарантує\~дотримання прав\~громадян та\~інших осіб\~(іноземців,\~осіб без\~громадянства),\~у тому\~числі і\~під час\~відбування покарання.\~Отже,\~у разі\~встановлення порушення\~таких прав\~саме за\~рахунок держави\~повинна відшкодовуватися\~завдана шкода.\~Оскільки під\~час розгляду\~справи встановлений\~факт порушення\~прав позивача\~та підстави\~для відшкодування\~моральної шкоди,\~то така\~шкода повинна\~бути відшкодована\~шляхом стягнення\~грошової компенсації\~з держави Україна в особі Державної казначейської служби України. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 5\~000,00 грн., заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», що принижують гідність та є поводженням, яке суперечить приписам статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо понесення судових витрат учасниками справи та доказів щодо розміру таких витрат, та позивач згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат між учасниками справи відсутні. На підставі ст.ст. 9, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, Закону України «Про попереднє ув`язнення», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та

Outcome: partial