Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

У лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якій позивач просить визнати спільною сумісною власністю, майно набуте подружжям [PERSON] та [PERSON] , за час шлюбу, а саме: автомобіль марки «MG» модель «6», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль марки MG» модель «6», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом виділу [PERSON] 1/3 частини автомобіля із спільної сумісної власності та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в сумі 33 333 (тридцять три тисячі тридцять три ) грн., що становить 1/3 частини вартості даного автомобіля. Вказуючи на те, що з 11 серпня 2007 року по 11 жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, сторони придбали у спільну сумісну власність автомобіль марки «MG», модель «6», 2012 року випуску, д.н.з. « [NUMBER] », який був оформлений на відповідача. Після розірвання шлюбу сторони не підтримують дружніх відносин та майже не спілкуються, майно яке нажито ними під час шлюбу, зокрема даний автомобіль, добровільно вони поділити не можуть, тому позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 30-31). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.40-41). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2021 року закрито підготовче судове засідання та справи призначена до судового розгляду (а.с.143-144). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив позов задовольнити, оскільки сторони з 11.08.2007 року по 11.10.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль, за спільні кошти. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини ні надає, а тому вважає, що її частка у зв`язку з цим повинна бути збільшена до 2/3 частини авто. З позовом про стягнення аліментів позивачка до відповідача не зверталася. [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про визнання позову (а.с. 125-126). Третя особа в судове засідання не з`явилася, направила до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відзив на позовну заяву в якій просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вказаний автомобіль арештований та підлягає продажу у порядку виконання вироку суду, оскільки при ухваленні вироку [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а вказаний позову є підставою для ухилення від відшкодування шкоди (а.с. 62-65, 134). Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючи визнання позову відповідачем, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 11 серпня 2007 року [PERSON] та Васюхно (Линник після реєстрації) зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 224, серії 1-ОК № 045010 (а.с. 12). Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданий Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 13). 04.09.2013 року сторони придбали автомобіль марки «MG» модель «6», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] (а.с. 14). Згідно, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11.10.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 15-16). Відповідно до звіту № 007/20 від 25 січня 2020 року про оцінку колісного транспортного засобу - ринкова вартість КТЗ на дату оцінки складає - 124 017, 85 грн. (а.с. 17-25). Згідно до Вироку Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року [PERSON] засуджений до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 286 КК України із відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди (а.с. 70-82). Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження № 59824372 від 22.08.2019 року з [PERSON] стягується на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн. (а.с. 83-84). Згідно до постанови про арешт майна боржника у ВП № 59824372 від 27.11.2019 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 85-86). Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток (стаття 70 СК України), а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15. Відповідно до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. А згідно з частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами син проживає із позивачем та перебуває, як стверджує позивач на її повному утриманні, але доказів позивачем, що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні сина суду надано не було (щодо не сплати аліментів, відповідачем), а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою як найкращого забезпечення інтересів дитини. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що автомобіль був набутий сторонами в період шлюбу,тому суд дійшов висновку про визнання його спільним сумісним майном подружжя, але оскільки позивач грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні по Ѕ частині без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Outcome: partial