Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

У листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS], де зареєстрована та проживає. Відповідач не проживає у вказаній квартирі з травня 2009 року, його речей у квартирі немає. Той факт, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, підтверджується щомісячними актами з 10 жовтня 2016 року по 15 листопада 2017 року. Відповідач відсутній у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS] вже більше 6 місяців, отже він втратив право користування цим приміщенням. Відповідач зареєстрований в уповноваженому органі, тобто у Чечелівському районному відділі ГУДМС України в Дніпропетровській області, як мешканець квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, відповідач фактично з травня 2009 року не проживає у вищезазначеній квартирі, то він втрати право користування, атому повинен бути знятий з реєстрації. У зв'язку з чим, позивачка звертається до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з'явилася, але від її представника до суду надійшла заява, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений на веб-сайті судової влади України, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., належить квартира [ADDRESS]. Як вбачається з довідки № 2507 від 16 листопада 2017 року, у квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] та її брат - [PERSON], [INFO]. Однак, відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS], не проживає з травня 2009 року, жодного разу там не з'являвся, особистих речей за даною адресою не має, що підтверджується актами про не проживання від 10 жовтня 2016 року, проведеного в складі сусідів будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON], не проживає більше одного року у квартирі [ADDRESS], а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про зобов'язання третьої особи зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] то вона задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак вимога позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасною, оскільки рішення суду щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, є достатньою підставою для зняття його з реєстрації. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, позивачка при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи, то з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial