Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариство «Всеукраїнський [PERSON]» звернулась до Золотоніського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги позовної заяви, з урахуванням змінених позивачем позовних вимог мотивовані тим, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z026 від 24.07.2007 року, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 40000,00 (сорок тисяч) доларів США. 24.07.2007 року між позивачем та відповідачем по справі укладено іпотечний договір № Z026/Z1, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу [PERSON], предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою вул. Кузнєцова 7, м. Золотоноша, Черкаської області та земельна ділянка, загальною площею 1000 кв.м, кадастровий номер [NUMBER] 07 012 0037, призначена для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: вул. Кузнєцова 7, м. Золотоноша, Черкаської області. Відповідно до умов вказаного іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з кредитного договору від 24.07.2007 року, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених іпотечним договором нерухоме майно. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Позичальник [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, а тому рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.08.2011 року із [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором № Z026 від 24.07.2007 року у розмірі 347590,67 грн. Незважаючи на рішення суду, зобовязання за кредитним договором до цього часу належним чином не виконано, станом на 18.07.2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 1983993,44 грн. 07.10.2016 року позивач, відповідно до положень ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушення зобовязання за кредитним договором, згідно якого відповідач мав повністю погасити кредит, проценти за користування коштами кредиту, штрафні санкції за неналежне виконання взятих на себе зобовязань, у строк передбачений договором. Оскільки сума заборгованості за кредитним договором та відсотками позивачу не повернута, останній вважає свої права та інтереси порушеними, та для захисту своїх інтересів звернувся до суду із відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань. У судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце судового розгляду ставилася до відому належним чином. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи заочно. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір Z026 від 24.07.2007 року, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 40000,00 (сорок тисяч) доларів США. У забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 24.07.2007 року між позивачем та відповідачем по справі укладено іпотечний договір №Z026/Z1. Згідно з умовами вказаного іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання передає в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Кузнєцова, 7, м. Золотоноша, Черкаської області та земельну ділянку загальною площею 1000,0 кв.м, кадастровий номер [NUMBER] 07 012 0037, призначену для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: вул. Кузнєцова, 7 у м. Золотоноша, Черкаської області. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.08.2011 року із [PERSON] на користь позивача стягнено заборгованість за кредитним договором №Z026 від 24.07.2007 року в розмірі 347590,67 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином факт неналежного виконання своїх боргових зобовязань [PERSON] по вказаному кредитному договору встановлено судовим рішенням. У постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з Розгляду Цивільних і Кримінальних Справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що витікають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зазначено, що право вибору способу судового захисту передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки, тощо) належить виключно позивачеві. Також, виходячи з ч. 2 п. 38 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, сума заборгованості за кредитним договором становить 1983993,44 грн., яка складається з наступного: ●заборгованість по сплаті кредиту 34333,39 дол. США; ●заборгованість по сплаті відсотків 43069,46 дол. США, що разом становить 77402,85 дол. США, що еквівалентно 1920146,20 грн., за курсом НБУ станом на 18.07.2016 року; ●заборгованість за комісією 12440,52 грн.; ●штраф за несвоєчасне погашення кредиту 51406,72 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.,ст. 589, 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, а право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного вище Закону на іпотекодержателя покладається обовязок надіслати іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору встановленої форми із зазначенням строку, протягом якого боржнику слід усунути порушення і який не повинен бути меншим ніж тридцять днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Надіслання такого повідомлення є обовязковою передумовою для початку звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України\~«Про іпотеку»\~у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки Відповідно до умов п. 4.1.5 іпотечного договору від 24.07.2007 року іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобовязання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане. Згідно з п. 4.1.6 вказаного іпотечного договору у разі порушення позичальником зобовязання за кредитним договором чи іпотекодавцем зобовязання цим договором, а також інших обовязків іпотекодавця/позичальника, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Окрім вказаного розділом 4 вказаного іпотечного договору. п. 4.1.13 передбачається право іпотекодержателя звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки на підсавах, умовах і в порядку , передбаченому цим договором, кредитним договором та чинним законодавством України. Підстави звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені п. 7.2 вказаного договору іпотеки, іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іптеки в межах. передбачених п. 7.2 цього договору, що визначено п. 7.3 Як вбачається із матеріалів справи відповідач Товстоп`ят Н.І. погодилася із умовами визначеними іпотечним договором та взяла на себе відповідні зобовязання. Вказаний вище договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міськрайонного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3529. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу 07.10.2016 року позивачем було направлено письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобовязання з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги та передачу предмету застави кредитору. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України Про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпокодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Статтею 39 Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Як визначено ст. 36 Закону України Про іпотеку сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Позивач не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Наявність в іпотечному договорі пункту про позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. За таких обставин справи та відповідно зазначених норм матеріального права і положень договору іпотеки, суд приходить до висновку про наявність у даному випадку у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суд бере до уваги, що сторони іпотечного договору у п. 2.3 вказаного договору визначили вартість предмета іпотеки, яка разом складає 304165,00 грн. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст.37 Закону України Про іпотеку, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. До такої правової позиції прийшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124цс13). У постанові Верховного Суду України №6-1080цс15 від 03.02.2016 року зазначено що, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 нього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, який відповідно до статті 360 ЦІІК України є обов'язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що законодавством України не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду. Однак, з 03 червня 2014 року набрав чинності Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відповідно до ст. 1 якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до ст. 4 Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в даній справі наявні всі підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат також підлягає до задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved