Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] борг в сумі 14300 доларів США та понесені нею судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 01 квітня 2012 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого вона надала [PERSON] грошові кошти в сумі 14300 доларів США строком до 01 січня 2013 року. На підтвердження отримання позики відповідач надав їй розписку, в якій визначена сума позики та строки повернення, проте в установлений строк кошти не були повернуті, чим відповідач порушив взяті зобовязання. У добровільному порядку повернути борг відповідач відмовляється. Сторони у судове засідання не зявилися з невідомої суду причини, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України за зареєстрованим місцем їх проживання, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно поданого представником позивача клопотання позовні вимоги підтримує повністю та просить розглянути справу без їх участі. Відповідач та його представник належних доказів поважної причини повторної неявки до суду не представили. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. При таких умовах суд вважає за можливе винести згідно ч.4 ст.169 ЦПК України заочне рішення. За вказаних обставин неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Спірні правовідносини між сторонами виникли у звязку з позикою грошей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З письмової розписки [PERSON], який за повідомленням Здолбунівського РС УДМС України в Рівненській області змінив своє прізвище та імя на «Максимов Едуард», вбачається, що 01 квітня 2012 року він отримав позику від [PERSON] у сумі 14300 доларів США, зобовязавшись повернути кошти до 01 січня 2013 року. Свої зобов'язання перед позивачем відповідач порушив та борг у визначений сторонами строк не повернув, що відповідачем належними доказами не спростовано. Відповідно до положень ст.545 ЦК України доказами належного виконання боргового зобов'язання є розписка кредитора, повернення ним боргового документа боржнику, внесення боргу в депозит нотаріуса (ст.537 ЦК України) тощо. З матеріалів справи слідує, що боргового документа або інших передбачених законом допустимих доказів, які б підтверджували належне виконання боржником свого боргового зобов'язання перед кредитором, відповідачем суду не надано. З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення боргу є обґрунтованими. Разом з тим, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до положень ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема, такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року, Закон України від 23 вересня 1994 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Частиною 1 ст.533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Водночас ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. З розяснень, які містяться в абз.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до офіційного курсу долара до гривні, встановленого Національним банком України станом на 09 лютого 2016 року сума боргу в розмірі 14300 доларів США з розрахунку 2587,7397 грн. за 100 доларів США еквівалентна 370046,78 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. При постановлені рішення відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 3254 грн. 24 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved