Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Є.А., посилаючись на те, що з 13 квітня 2001 року по05 листопада 2019 року він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2019 року було розірвано. Позивач зазначав, що протягом останніх двадцяти років він постійно проживав та працював водієм вантажного автомобіля (далекобійник) на території іншої держави, а саме Португалії. В останній раз, коли він знаходився в Україні, вони з [PERSON] домовились, що вона продає квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві особистої власності, оскільки він придбав її до реєстрації шлюбу з [PERSON] , та на вилучені кошти придбає на його ім`я, шляхом укладення договору купівлі-продажу, іншу квартиру. Оскільки він довіряв [PERSON] , то на її ім`я оформив нотаріально посвідчену довіреність. Вказував, що декілька років потому він потрапив у серйозну дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого отримав фізичні ушкодження, тому він більше не має можливості працювати водієм вантажного автомобіля та добре заробляти. Наприкінці 2019 року йому стало відомо, що 24 травня 2012 року донька відповідачки від першого шлюбу, [PERSON] , діюча від його імені на підставі довіреності, здійснила відчуження квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності на користь [PERSON] , шляхом укладення з останньою договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №849. В той же день 24 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , від імені якого діяла донька [PERSON] - [PERSON] , було укладено договір дарування, за умовами якого їм з [PERSON] була передана у дар в рівних частках квартира [ADDRESS] . Стверджував, що між ним та [PERSON] була домовленість про те, що саме [PERSON] продає його квартиру та придбає іншу квартиру, а не про те, що квартира в рівних частках буде передана йому та відповідачці у дар. Крім того, позивач зазначав, що йому не зрозуміло, чому від його імені у якості продавця його квартири виступила донька відповідачки від першого шлюбу, [PERSON] , якій він не надавав довіреності і ні про що з нею не домовлявся. Вважає, що під укладанням договору дарування квартири [ADDRESS] відповідачами було приховано інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу часток квартири [ADDRESS] , тому, за його думкою, договір дарування вказаної квартири є удаваним, так як він був укладений з метою уникнути поділу цієї квартири у разі розірвання шлюбу. В період шлюбу, а саме у 2013 році ними також був придбаний автомобіль марки «Opel Vivaro», 2008 року випуску, білого кольору, який був зареєстрований на ім`я [PERSON] , та проданий останньою 12 червня 2019 року, шляхом укладення правочину у ТСЦ МВС України, за шість днів до звернення відповідачки до суду з позовом про розірвання шлюбу. Вказував, що грошові кошти за відчуження спільного майна він не отримував, тому має право на грошову компенсацію. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] ,укладений 24 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяла [PERSON] , [PERSON] , удаваним (недійсним) і таким, що укладений з метою приховати інший договір, а саме договір купівлі-продажу часток квартири [ADDRESS] ; визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю, припинивши право власності на Ѕ частину квартири за [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на його користь Ѕ частину ринкової вартості транспортного засобу - автомобіля марки «Opel Vivaro», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 150000,00 грн. Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 68-69). Ухвалою суду від 04 травня 2020 року було продовжено строк проведення підготовчого провадження (т .1 а.с. 172-173). Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року за заявами [PERSON] , [PERSON] спільна заява про затвердження судом мирової угоди була залишена без розгляду (т. 2 а.с. 53-54). Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року за заявою [PERSON] провадження в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення Ѕ частини ринкової вартості транспортного засобу - автомобіля марки «Opel Vivaro», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 116861,55 грн. та витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 3000,00 грн. було закрито (т. 2 а.с. 55-56). Представники позивача, діючі за ордером та договором від 29 грудня 2020 року та ордером від 30 січня 2020 року, в підготовчому судовому засідання підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити в повному обсязі (т. 1 а.с. 65, 66, 67, т. 2 а.с. 41, 42, 43). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та її представник, діюча за ордером від 15 червня 2020 року, в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надавали до суду заперечення на позов, посилаючись на те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не законні (т. 1 а.с. 193). Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 1 а.с. 84, 242, 243, т. 2 а.с. 12). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Є.А., в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 2 а.с. 10). Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідачі на стадії підготовчого провадження звернулись до суду із заявами, в яких зазначали про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Є.А., про визнання договору дарування квартири удаваним правочином, визнання права особистої власності на квартиру, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом 4 главою 16, книги першої, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 13 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 219, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 13). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с. 16-17). Встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 2010 року належала квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 108-109). Вказана квартира була придбана позивачем до реєстрації шлюбу з [PERSON] . Встановлено, що 24 травня 2012 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 04 листопада 2011 року діяла [PERSON] , та [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №849 (т. 1 а.с. 108-109). 24 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого за довіреністю від 04 листопада 2011 рокудіяла [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] була передана у дар в рівних частках квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 86). 12 червня 2012 року право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 1 а.с. 61-63). З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2011 року [PERSON] оформив на ім`я [PERSON] довіреність, якою уповноважував останню управляти і розпоряджатись його майном (т.1 а.с. 112). Отже, даний документ свідчить про правомірність дій [PERSON] , як представника позивача, [PERSON] , при укладенні від його імені вищевказаних правочинів. Відповідно до ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. В процесі судового розгляду встановлено, що позивач останні двадцять років постійно проживав та працював водієм вантажного автомобіля (далекобійник) на території іншої держави, а саме в Португалії, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті позивача про прийняття на тимчасовий консульський облік посольства України в Португальській Республіці (т. 1 а.с. 11). Факт того, що відповідач деякий час знаходився за кордоном також підтверджується змістом позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 14-15). Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною 3 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. В силу ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, - з моменту державної реєстрації. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В судовому засіданні відповідачі не заперечували факт того, що при укладанні договору дарування квартири [ADDRESS] , ними фактично було приховано інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу часток квартири [ADDRESS] . За змістом ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Отже, з урахуванням викладеного, суд встановив, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, а тому 24 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяла [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі. Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги, то відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні надана суду заяву, у якій зазначила про відмову від заяви про застосування строків позовної давності. За таких обставин, суд не розглядає заяву відповідачів стосовно застосування строку позовної давності. Отже, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами («Рябих проти Росії»). За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір по справі складає 4249,35 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (т. 1 а.с. 36, 37, 38).

Outcome: approved