Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

У листопаді 2018 року адвокат Савелова Юлія Михайлівна, яка діє в інтересах [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Позивач в своїй позовній заяві зазначив, що 16 лютого 2002 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 16.02.2002 року, [NUMBER], актовий запис № 161, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Від даного шлюбу сторони мають дітей: сина - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 24.12.2003 року, [NUMBER], актовий запис № 1735, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві; доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 11.10.2002 року, [NUMBER], актовий запис № 1224, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через протилежні погляди на життя та обов'язки. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з 01 січня 2016 року, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, позивач просив розірвати шлюб. До початку судового засідання, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу та проти примирення заперечує. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона зазначила, що позов визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та ухвалення рішення у судовому засіданні не заперечує, та наполягає на розірванні шлюбу, проти примирення заперечує. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «[PERSON]». Спору про поділ майна та визначення проживання дитини не має. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved