Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним п. 5.3. Договору іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1863. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 26 жовтня 2006 між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, правонаступником якого наразі є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», і [PERSON] був укладений Кредитний договір № 8/2006/840-К/547-Н. У забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком був укладений Договір іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1863. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, Банку в іпотеку було передано нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку набуто за договором купівлі-продажу від 26.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 1858. Предмет іпотеки, зазначена вище трикімнатна квартира, є їхньою, [PERSON] та [PERSON] , спільною власністю, так як придбана 26.10.2006 року під час перебування їх у шлюбі. Пунктом 5.3. зазначеного Договору іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», які прирівнюють застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки до окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя набули чинності лише з 14 січня 2009 року, а отже згідно з вимогами ч. 1 ст. 58 Конституції України не можуть застосовуватися до договорів іпотеки, укладених до цієї дати. Крім того, при укладенні договору іпотеки мала надаватися нотаріально посвідчена згода другого з подружжя як на укладання самого договору, так й на включення до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. Проте, такої згоди позивачка не надавала, а отже, такий пункт договору слід вважати недійсним. Ухвалою суду до участі у дану справу було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «А-Фактор Плюс» в якості співвідповідача. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачки і просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] і його представник [PERSON] в судовому засіданні визнали позовні вимоги позивачки і просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, [PERSON] вказав, що його дружина не тільки не давала згоди на включення до договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, але й взагалі не була з нею обізнана. Представник Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла І.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу без її участі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «А-Фактор Плюс» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 26 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», і [PERSON] був укладений Кредитний договір № 8/2006/840-К/547-Н, відповідно до умов якого, [PERSON] був наданий кредит у розмірі 81000 доларів США, а останній зобов`язався повернути суму кредиту щомісячними платежами до 25.01.2036 року, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 9,5% річних, відповідно до графіку погашення суми кредиту. В забезпечення виконання взятих на себе [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором № 8/2006/840-К/547-Н від 26.10.2006 року, - між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», і [PERSON] того ж дня, 26.10.2006 року, був укладений Договір поруки № 547/1-Н, відповідно до умов якого, остання поручилася за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Також, в забезпечення виконання взятих на себе [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором № 8/2006/840-К/547-Н від 26.10.2006 року, - між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», і [PERSON] 26 жовтня 2006 року був укладений Договір іпотеки № 547/1-Н, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1863. Вищевказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2012 року у цивільній справі № 22ц-12910/11 (провадження № 22-ц/490/209/12), яке скасоване не було та набрало законної сили. Цим же рішенням суду встановлено, що [PERSON] і [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконали, у зв`язку з чим з них було стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 727552 грн. 08 коп., а також судові витрати у розмірі 1820 грн. 00 коп. З вищевказаним судовим рішенням можна ознайомитись у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за наступним посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/22434378. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки вони встановлені рішенням суду у вказаній цивільній справі, що набрало законної сили. Судом встановлено, що право вимоги за Договором іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року було відступлено Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «А-Фактор Плюс» за договором № 8/2006/840-К/547-Н купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 24.01.2019 року, копія якого долучена до матеріалів даної справи. Позивачка вважає, що п. 5.3. Договору іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1863, - є недійсним, оскільки вона своєї згоди, як дружина і співвласник нерухомого майна, не надавала, тим більше, що норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», які прирівнюють застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки до окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя набули чинності лише з 14 січня 2009 року. В той же час, суд прийшов до наступних висновків щодо позовних вимог позивачки. Дійсно, судом встановлено, що 16 серпня 1997 року [PERSON] і [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) уклали шлюб у Палаці урочистих подій Олександрійського міськвиконкому, про що було складено відповідний актовий запис № 362, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] від 16.08.1997 року (а.с.16). Таким чином, квартира [ADDRESS] ) дійсно була придбана [PERSON] в шлюбі з позивачкою. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Разом з тим, твердження позивачки, що вона не давала згоду на розпорядження спільним майном, є безпідставними і не відповідають дійсності, оскільки суду представлено заяву [PERSON] , якою вона надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] та передачу квартири в іпотеку. Вказана згода посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. і зареєстрована в реєстрі за № 1857 (а.с.69). Більш того, 26 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», і [PERSON] був укладений Договір поруки № 547/1-Н, відповідно до умов якого, остання взяла на себе на добровільних засадах відповідати перед Банком по зобов`язаннях Позичальника (її чоловіка) за Кредитним договором № 8/2006/840-К/547-Н від 26.10.2006 року. Тобто, з вищевказаного випливає, що позивачка намагається ввести суд в оману щодо дійсних обставин укладання спірного Договору іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року. Крім того, хоча вказана квартира й вважається спільно нажитим майном позивачки [PERSON] і її чоловіка, але ж на момент її придбання вона була куплена саме за кредитні кошти, надані її чоловікові Банком про що вона об`єктивно не могла не знати. Щодо тверджень позивачки про те, що при включенні до договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку повинна даватися нотаріально посвідчена згода другого з подружжя і на кладення договору іпотеки і на включення до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, то суд вважає такі твердження неспроможними і безпідставними, адже в такому разі можна було б стверджувати, що кожен пункт договору потребує окремої нотаріальної згоди другого з подружжя на укладання такого договору, що саме по собі є абсурдом і суперечить принципам цивільного законодавства. Фактична же згода позивачки на передачу спільного майна в іпотеку була надана. Посилання же позивачки при цьому на лист Верховного Суду України від 01.02.2015 року, як на підставу для задоволення її позовних вимог, є необґрунтованим з огляду на наступне. Зокрема нормами ч. 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Так, відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. В свою чергу, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правові висновки, викладені саме у постановах Верховного Суду, якою лист Верховного Суду України від 01.02.2015 року не є. Щодо тверджень позивачки, що норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», які прирівнюють застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки до окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя набули чинності лише з 14 січня 2009 року, а отже згідно з вимогами ч. 1 ст. 58 Конституції України не можуть застосовуватися до договорів іпотеки, укладених до цієї дати, то ці твердження також є неспроможними і безпідставними, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року, тобто станом на дату укладання спірного договору), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Так само відповідно до положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року, тобто станом на дату укладання спірного договору), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Отже, сторони договору погодили між собою порядок задоволення вимог іпотекодержателя в разі невиконання іпотекодавцем своїх обов`язків за основним кредитним договором, який (порядок) був чинним на момент укладання між ними договору, зокрема й шляхом передачі права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки. Відтак, твердження позивачки про не чинність вищевказаних норм на момент укладання договору не заслуговують на увагу. Окремо слід зазначити, що в силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, підписанням Договору іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року, сторони вважаються такими, що досягли в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі й статті 5 щодо задоволення вимог Іпотекодержателя. Вищевказаними обставинами спростовуються твердження сторони позивачки та її чоловіка, відповідача у справі, про те, що вони не значи про включення до договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. Нормами же ст. 68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Тому, твердження, що текст договору викладений дрібним шрифтом з невідомими і незрозумілими термінами, є безпідставними та не заслуговують на увагу. До того ж, суду не представлено належних доказів того, що чоловіка позивачки примусили укласти спірний договір іпотеки, тобто поза його волею, або ж, що його було введено в оману щодо умов укладеного договору, а відтак спірний договір вважається таким, що укладеним відповідно до вимог чинного законодавства. В свою чергу, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачц в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. При цьому, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року, з метою забезпечення даної позовної заяви, було накладено будь-яким особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості відносно нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зокрема щодо його відчуження та/чи обтяження, на підставі пункту 5.3 Договору іпотеки № 547/1-Н від 26.10.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» і [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентиною Іванівною і зареєстрований в реєстрі за № 1863. Відповідно же до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У зв`язку з зазначеними обставинами, оскільки позивачці повністю відмовлено у задоволенні позову, суд вважає необхідним на виконання ч. 9 ст. 158 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року, та зняти заборону будь-яким особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості відносно нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зокрема щодо його відчуження та/чи обтяження, на підставі\~пункту 5.3\~Договору іпотеки\~№ 547/1-Н\~від 26.10.2006\~року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» і [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентиною Іванівною і зареєстрований в реєстрі за № 1863. Крім того, відповідно до норм п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Зокрема згідно з ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, сторони не представили суду доказів щодо розміру понесених судових витрат у зв`язку з розглядом справи, у зв`язку з чим суд вважає необхідним судові витрати, понесені сторонами у справі, залишити за сторонами, що їх понесли. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed