Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просив: зобовязати відповідача повернути борг 750 доларів США, поновити термін позовної давності, призначити відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн., призначити 30% ставки позики кредитування. Ухвалою суду від 08.11.2018 року вказана позовна заява була залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 16.11.2018 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в якій просив: зобовязати відповідача повернути борг 750 доларів США, поновити термін позовної давності, призначити відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн., призначити 30% ставки позики кредитування у розмірі 225 доларів США. Ухвалою суду від 19.11.2018 року було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 19.01.2019 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з [PERSON] 750 доларів (20000 грн за курсом НБУ), поновити термін позовної давності, стягнути моральну шкоду 10000,00 грн., стягнути 225 доларів США (6232,50 грн. за курсом НБУ), як 30% ставки позики кредитування, яку підтримав в судовому засіданні. Ухвалою суду від 11.01.2019 року уточнена позовна заява була прийнята судом до провадження. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що у 2001 році, перебуваючи на території Польщі, відповідач позичив у нього 750 доларів. З обєктивних причин ( хвороби, смерті тестя і тещі відповідача, сімейними проблемами, смерті матері, смерті батька) він не звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу. У середині березня, будучи в м. Бердянську, підійшов до [PERSON] і в усній формі попросив його повернути борг, на що отримав відповідь, що борг був повернутий його колишній дружині, з якою він не проживає з 2005 року. 03.04.2018 року він надіслав завірене нотаріусом письмове попередження про повернення боргу у строк до 20.04.2018 року. Але його вимоги відповідач не виконав, борг не повернув. Тому він просить стягнути з відповідача 750 доларів США, що за курсом НБУ становить 20000,00 грн. Також, посилаючись на ст.1048 ЦК України, просить стягнути з відповідача проценти з 20.04.2018 року по 16.11.2018р. на суму 225 доларів США, що за курсом НБУ становить 6232,50 грн., призначивши 30% ставки позики кредитування згідно ст.1048 ч.1 ЦК України до повного погашення боргу. Діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 20000,00 грн. Моральна шкода полягає у тому, що внаслідок відмови відповідача повернути борг він переніс нервове потрясіння і душевні страждання, внаслідок чого у нього піднявся рівень цукру в крові, погіршився стан здоровя, спокій, порушився сон, він почувається пригніченим. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав. Суду пояснив, що у 1996 році він, як водій, їздив із подружжям [PERSON] до Польщі, де вони купляли коляски і продавали їх в м. Бердянську. Тоді дружина [PERSON] взяла у нього кошти на закупівлю товару, він жодного відношення до цих грошей не мав. У [PERSON] він ніколи гроші не позичав. До розписки, копію якої позивач долучив до позовної заяви, він ніякого відношення не має, оскільки ця розписка написана [PERSON] (дружиною позивача) про отримання коштів у сумі 350 доларів США від його дружини [PERSON] Просив відмовити у задоволенні позову. Представником відповідача [PERSON] подано також відзив на позов, в якому вона вказує на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження укладання між позивачем і відповідачем письмового договору позики. Позивач посилається на події, які начебто мали місце у 2001 році. На той час діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963р. Згідно із ст.ст. 374,375 цього Кодексу договір позики на суму понад 50 крб. мав бути укладеним у письмовій формі. Між позивачем і відповідачем жодних договорів позики ніколи не укладалося. Просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач вказує на те, що у липні 2001 року відповідач [PERSON] позичив у нього 750 дол. США, які не повернув до цього часу. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду такі письмові докази: попередження про повернення 750 дол. США від 03.04.2018 року (а.с.6), попередження [PERSON] від 13.04.2018р. (а.с.7), заяви [PERSON] від 18.05.201р.і [PERSON]А від 11.04.2018р. адресовані Бердянському відділу поліції і довідка Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про результати розгляду звернень (а.с.8-10), копію розписки гр. [PERSON] (а.с.12), довідки НБУ щодо офіційного курсу української гривні до долару США та розміру облікової ставки НБУ (а.с.15-17). У відповідності до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року, згідно до якого, - щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до діючого на час виникнення правовідносин законодавства, а саме: статті 374 ЦК УРСР (1963р.), - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. За приписами ст. 375 ЦК УРСР (1963р.) договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. Аналогічні положення містяться в статті Цивільному кодексі України (2004р.). Згідно зі ст. 1046 ЦК України ( 2004р.) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст 1047 ЦК України ( 2004р.) договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження передачі в позику відповідачу [PERSON] грошових коштів у сумі 750 доларів США., а тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення процентів у розмірі 225 дол. США, призначення 30% ставки позики кредитування згідно ст.1048 ч.1 УК України, стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., то ці вимоги є похідними від вимог про стягнення суми позики у розмірі 750 дол. США. Оскільки позивачем не доведено факт передачі у позику відповідачу грошових коштів, то похідні вимоги також не можуть бути задоволені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed