Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

У листопаді 2018 року КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради звернулось до суду з даним позовом до [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги мотивувало тим, що підприємство надає послуги з централізованого опалення будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані та проживають у вищевказаній квартирі та користуються наданими послугами. На відповідачів відкрито особисті рахунки: 16805 - [PERSON] , 6805 - [PERSON] . Відповідачі зобов`язані сплачувати за надані послуги. Але належним чином не виконують свої обов`язки, тому станом на серпень 2018 року мають заборгованість: по рахунку 16805 - 9375,87 грн. та по рахунку 6805 - 15061,86 грн. Оскільки своєчасно відповідачі не оплачували рахунки, тому мають сплатити заборгованість з врахуванням індексу інфляції: по рахунку 16805 - 1082,85 грн. та по рахунку - 1519,43 грн. та трьох відсотків річних: по рахунку 16805 - 241,83 грн. та по рахунку 6805 - 339,32 грн. Тому просили суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 24437,73 грн., інфляційні втрати в розмірі 2602,28 грн., три відсотки річних в розмірі 581,15 грн..; судові витрати покласти на відповідача. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнено з [PERSON] та [PERSON] на користь КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 24437,73 грн., інфляційні втрати в розмірі 2602,28 грн., три відсотки річних в розмірі 581,15 грн., та судовий збір в розмірі 1762 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2019 року за заявою відповідача [PERSON] заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 05 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] . Вказала, що за судовим рішенням ще в 1981 році квартира була поділена між її батьками. Після смерті батька вона звернулась у червні 2002 року до селищної ради для переведення його особового рахунку на її ім`я. Відповідачка [PERSON] , її мати, померла ще [INFO] . Про дану обставину позивачу було відомо з її численних звернень до підприємства, тому звернення до суду з позовом є неправомірним. Спадщину після смерті матері вона не приймала, спадкова справа не відкривалась, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з цій частині. Зазначила, що вона фактично стала проживати в квартирі лише з січня 2016 року, про що також неодноразово повідомляла позивача. Листи, що надходили від позивача, кожного разу містилась різна інформація щодо заборгованості та без зазначення періоду такої заборгованості, а її прохання надати помісячний розрахунок заборгованості, залишився без виконання. Крім того, певний період часу були зрізані батареї в квартирі, а тому не відбувалось надання та споживання послуги з централізованого опалення. Просила врахувати, що платіжки, які надавались позивачем до сплати, як на її рахунок, так і на рахунок її матері, вказувалась різна кількість жильців. Її звернення щодо укладення договору також проігноровано позивачем. Вважає позов необґрунтованим. Просила відмовити як з підстав недоведеності позовних вимог, так і з підстав пропуску строку позовної давності. 08 січня 2020 року до суду надійшли уточнення позовних вимог комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради. Вказали, що у зв`язку зі смертю [PERSON] відповідачка [PERSON] зверталась до селищної ради щодо переведення особового рахунку на неї. За рішенням ради від 19 травня 2009 року рахунок було об`єднано та переведено на [PERSON] . Тому вона є належним відповідачем. Просили суд стягнути з [PERSON] на користь КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради заборгованість з централізованого опалення в розмірі 24 437,73 грн., інфляційні втрати в розмірі 2602,28 грн., три відсотки річних в розмірі 581,15 грн. та судовий збір в розмірі 1762,00 грн. В судове засідання 01.03.2021 представник позивача- адвокат Власенко Н.М. з`явилася. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Завгородня Н.С. з`явилася. Проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні була оголошена перерва до 08 год. 30 хв. 02.03.2021 року. Учасники справи в судове засідання не зявилися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що комунальне підприємство «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради надає послуги по теплопостачанню в смт Чабани, в тому числі до будинку [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ст. 13 цього Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Згідно довідки форми3 №69 за березень 2011 року КП Виробниче управління житлово-комунального господарства смт Чабани за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник особового рахунку, та [PERSON] - донька. Квартира не приватизована та договір між сторонами не укладався. Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно вимог ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, п. п. 4, 17, 29 Правил надання населенню послуг з газопостачання, споживачі зобов`язані своєчасно оплачувати надані їм житлово-комунальні послуги (опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення та газопостачання) та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно загальної площі квартири, згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869. Згідно п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 14 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року плата за використовування теплової та електричної енергії, газу та водопостачання і каналізацію та інші послуги власниками квартир, наймачами, орендарями вноситься за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно вимог ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Як вказав позивач, відповідачі не виконували свої зобов`язання по оплаті послуг, які надає КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради та не здійснюють оплату за спожиті послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в зв`язку з чим утворилась заборгованість. У первісній позовній заяві вказано, що по даній квартирі відкрито два особові рахунки та рахується заборгованість з 2001 року: по рахунку 16805 заборгованість з травня 2001 року по березень 2018 року становить 9375,87 грн. ( [PERSON] ); по рахунку 6805 заборгованість з травня 2001 року по березень 2018 року становить 15 061,86 грн. ( [PERSON] ) З наявного розрахунку заборгованості слідує, що позивачем нараховано борг з травня 2001 року, рішення про надання позивачем послуг по теплопостачанню прийнято 07.09.2010 року (рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області №263 від 07 вересня 2010 року). Позивач не надав до матеріалів інших доказів на підтвердження надання послуг по теплопостачанню до 2010 року в смт Чабани, не повідомив суд про причини не можливості надати такі докази або заявити клопотання про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні. Наявні в матеріалах копії рішень про затвердження тарифів не можуть підтверджувати надання послуг по теплопостачання в смт Чабани до 2010 року, акти про зняття показників теплового лічильника по будинку [ADDRESS] датовані лише з січня 2009 року (а саме січень, жовтень, листопад 2009 року, квітень, жовтень, листопад 2010 року, тощо, не містять підпису та зазначення особи представника споживача). Крім того, Виписка по рахунку - з 01 лютого 2012 року. Матеріали справи не містять відомостей на підтвердження надання цих послуг позивачем з травня 2001 року по серпень 2010 року. А тому розмір заборгованості за надані житлово-комунальні послуги позивач неправомірно включив заборгованість з травня 2001 року по вересень 2010 року, який становить: по рахунку 6805 - 5117,10 грн. та по рахунку 16805 - 3564,26 грн. В цій частині позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Також судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 1981 року виділено [PERSON] разом з донькою [PERSON] кімнату 18,7 кв.м, виділено [PERSON] кімнату площею 18,7 кв.м, ванну, кухню, коридор, туалет залишено в спільному користуванні. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого виконавчим комітетом Чабанівської селищної ради. Рішенням Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району №126 від 19 червня 2002 року переведено особовий рахунок, який раніше рахувався за [PERSON] на його дочку [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого виконавчим комітетом Чабанівської селищної ради. За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. У матеріалах справи відсутні докази того, що особовий рахунок [PERSON] був переведений або на [PERSON] , або на іншу особу. Посилання представника позивача у своїй уточненій заяві на рішення Чабанівської селищної ради №120 від 19 травня 2009 року суд до уваги не бере, оскільки дану обставину не підтверджено відповідачем та в матеріалах справи відсутня копія рішення ради, яке не було долучено представником позивача та/або не заявлено клопотання ним про витребування доказу, у разі неможливості подати доказ. Суд також критично оцінює пояснення представника позивача, що після об`єднання рахунків сума заборгованості залишилась однаковою, оскільки прийняття спадщини та об`єднання рахунків не є тотожними поняттями. Позивач не надав доказів того, яка сума боргу існувала на час смерті [PERSON] та [PERSON] , не надав доказів того, що дану спадщину (як права, так і обов`язки) було прийнято спадкоємцями та ким саме. Відсутнє будь-яке обґрунтування позовних вимог щодо нарахованого боргу, на підставі якої норми, закону здійснюється автоматичне перекладення боргу на інших осіб. На підтвердження своїх вимог позивачем суду подано розрахунок вказано, що по рахунку 16805 заборгованість з травня 2001 року по березень 2018 року становить 9375,87 грн. ( [PERSON] ); по рахунку 6805 заборгованість з травня 2001 року по березень 2018 року становить 15 061,86 грн. ( [PERSON] ). У подальшому в уточненій заяві представник стверджував про об`єднання рахунків, але не надав суду новий розрахунок заборгованості по квартирі. Вцілому позивач обмежився лише поясненням щодо об`єднання рахунків та не надав належних та допустимих доказів цим обставинам. У матеріалах справи відсутні докази щодо загальної площі квартири, відсутнє обґрунтування тарифів з 2001 року, відсутні розрахунок заборгованості та інформація про осіб, зареєстрованих в квартирі, не подано первинних даних, за яким здійснюються нарахування, що унеможливлює перевірити правильність заборгованості. Суд погоджується з доводами позивача, що споживачі мають сплачувати за надані послуги. Але позивач зобов`язаний довести свої позовні вимоги, в тому числі розмір заборгованості і особу, яка зобов`язана сплачувати. Суд враховує, що відповідачка зверталась до підприємства із заявою про надання їй детального розрахунку заборгованості, оскільки вона не погоджується з нарахуваннями, але її заява залишилась не виконаною. Клопотань про забезпечення доказів, позивач не заявив, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомив про причини неможливості подати такі докази. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України. З поданих доказів не можливо встановити розмір заборгованості, а тому суд позбавлений можливості визначити розмір трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Враховуючи подані сторонами докази, обґрунтування пояснень та заперечень проти позову, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed