Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У лютому 2021 року адвокат Кирилюк Т.А. в інтересах позивача звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що у вересні 2018 року відповідач звернувся до позивачки з проханням позичити йому гроші, у зв`язку з чим 26.09.2019 року між ними було укладено договір позики, оформлений написаною власноручно [PERSON] борговою розпискою, відповідно до якого останній отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 214000 грн., які зобов`язувався повернути протягом одного року, тобто не пізніше ніж до 26.09.2020 року. Окрім того, 27.09.2019 року між сторонами був укладений ще один договір позики, оскільки позиченої раніше суми коштів [PERSON] виявилось недостатньо. Відповідно до складеної відповідачем 17.09.2019 року боргової розписки він отримав у позику від позивачки грошві кошти в розмірі 80000 грн., які зобов`язувався повернути протягом чотирьох місяців тобто до 27.01.2020 року. Зазначала, що оригінали вказаних боргових розписок знаходяться у позивачки. У встановлені договорами строки відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав та позичених коштів не повернув, на усні вимоги позивачки не реагував, що зумовило звернення до суду з даним позовом. Вважає, що за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань відповідач повинен нести відповідальність відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України спалити інфляційні та 3 % річних від простроченої суми боргу, а саме за договором від 26.09.2019 року за період з 26.09.2020 року по 15.02.2021 року інфляційні в сумі 18361,20 грн. та 3 % річних в сумі 2508,36 грн., а також за договором від 27.09.2019 року за період з 27.01.2020 року по 15.02.2021 року інфляційні в сумі 17930,32 грн. та 3 % річних в сумі 2531,15 грн. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики від 26.09.2019 року та від 27.09.2019 року в сумі 294000 грн., а також штрафні санкції в загальній сумі 41331,03 грн. В судове засідання позивач не з`явилась, в її інтересах діяла представник [PERSON] , яка направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи як за останнім відомим його місцем проживання так і шляхом розміщення відповідного оголошення в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі. Крім того, у встановлений строк відповідачем не було подано відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності до вимог ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 26.09.2019 року [PERSON] написав боргову розписку за змістом якої він позичив у [PERSON] 214000 грн., які зобов`язувався повернути протягом одного року з моменту написання зазначеної розписки (а/с 5). Окрім того, 27.09.2019 року відповідачем була написана ще одна боргова розписка в якій останній зазначав, що позичив у позивачки 80000 грн., які зобов`язувався повернути на протязі чотирьох місяців (а/с 6). За змістом ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Системний аналіз норм ст. 1047 ЦК України дає підстави вважати, що розписка або інший борговий документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми є лише документом, який підтверджує укладання договору позики Як вбачається з правової позиції Верховного суду України, викладеного у постанові №6-1967цс 15 від 11.11.2015 року, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, зі змісту написаної відповідачем розпискою вбачається, що вона містить усі істотні умови характерні для договору позики. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов. У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, написавши відповідну розписку, відповідач підтвердив отримання грошових коштів від позивача та зобов`язувався їх повернути у встановлений сторонами строк, зокрема за договорові від 26.09.2019 року протягом 1 року, тобто до 26.09.2020 року, а за договором від 27.09.2019 року протягом 4 місяців, тобто до 27.01.2020 року. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно повному обсязі позикодавці проставляють на даному договорі відмітку про повний розрахунок підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з положень ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виконання відповідачем зобов`язання та повернення суми боргу у строки встановленні вказаними договорами. Крім того, у договорах (розписках) відсутня відповідна відмітка позикодавця про його виконання позичальником. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, заборгованість за вказаним вище договорами, які оформленні борговими розписками, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем проведено розрахунок інфляційних та 3 % річних за кожним із договорів з моменту настання строку виконання та по дату звернення до суду з даним позовом, а саме за договором від 26.09.2019 року за період з 26.09.2020 року по 15.02.2021 року інфляційні в сумі 18361,20 грн. та 3 % річних в сумі 2508,36 грн., а також за договором від 27.09.2019 року за період з 27.01.2020 року по 15.02.2021 року інфляційні в сумі 17930,32 грн. та 3 % річних в сумі 2531,15 грн. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач повинен нести в повному об`ємі, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що при звернені до суду з даним позовом позивач понесла судові витрати в розмірі 3353,31 грн., що складаються зі сплаченого нею судового збору. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved