Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

У лютому 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики №1907 від 19 липня 2013 року в розмірі 144165,85 грн., пеню в розмірі 3080,80 грн. та понесені витрати на оплату судового збору. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 19.07.2013 року на підставі договору №1907 безпроцентної позики він передав відповідачу як позичальнику суму готівкових коштів в розмірі 211402,60 грн. Позика надавалася [PERSON] на термін понад п'ять місяців до 25 грудня 2013 року. На даний час відповідач повернула лише 67236,75 грн., тобто на сьогоднішній час вона заборгувала 144165,85 грн. Його намагання мирним шляхом вирішити повернення позики не дали позитивного результату, у зв'язку з чим він змушений звернутися до суду. За прострочення повернення позики сторони передбачили в договорі вид забезпечення виконання договірного зобов'язання. Згідно з п.6.2 договору неустойка у вигляді пені встановлена сторонами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки 13% (6,5% х2) від ціни договору. Виходячи з цього пункту договору на дату подання позову пеня склала 3080,80 грн. ( 144165,85 х13%/100%/365 днів х60 днів). У свою чергу відповідач [PERSON] у квітні 2014 року звернулася до [PERSON] із зустрічним позовом, в якому просила визнати договір позики №32 від 19.07.2013 року недійсним, посилаючись на те, що в даному випадку ніяка сума грошей в розмірі 211402,60 грн. відповідно до підписаного договору позики 19.07.2013 року не була передана позивачем. Так само вона не повертала йому суму 67236,75 грн. В дійсності, між нею та позивачем були укладені зовсім інші правовідносини. 12.01.2009 року між нею як фізичною особою-підприємцем та товариством з обмеженою відповідальністю «ПАЛ» в особі генерального директора [PERSON] був укладений договір №32 поставки товару. Також був укладений договір комерційної концесії (франчайзингу) №33 від 12.01.2009 року для відкриття нової торгівельної точки у франчайзинговій мережі «СВІТ САУН». Відповідно до цих договорів вона отримувала товар від ТОВ «ПАЛ» та, відповідно, розраховувалася за отриманий товар. У липні 2013 року вона вирішила призупинити діяльність як приватного підприємця і остаточно закрити розрахунки з ТОВ «ПАЛ», сподіваючись на те, що повернення товару буде достатньо для повного розрахунку. Однак 19 липня 2013 року їй було повідомлено, що борг перед ТОВ «ПАЛ» складає суму 211402,60 грн. і для закриття розрахунків з товариством необхідно підписати договір позики. При цьому ніякого екземпляру договору позики їй не було надано. Після цього, 08.08.2013 року ТОВ «ПАЛ» прийняв від неї залишки товару на суму 63136,75 грн. Крім цього, в грудні 2013 року нею було перераховано ТОВ «ПАЛ» суму 4100,00 грн. Вказані факти підтверджуються зведеною відомістю, надісланою їй ТОВ «ПАЛ» в грудні 2-13 року, відповідно до якої заборгованість її перед товариством станом на 09.12.2013 року складає суму 144165,85 грн. Тобто, у даному випадку договір позики від 19.07.2013 року є удаваним, він був укладений [PERSON] з метою отримання особисто оплати за отриманий нею товар від ТОВ «ПАЛ» за період серпень-грудень 2008 року. Такий правочин є недійсним. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала первинний позов, доповіла обставини, викладені в ньому, просила задовольнити. При цьому зустрічний позов не визнала, посилаючись на те, що письмова форму договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, у п.5.2 договору також зазначено, що на момент підписання договору кошти отримані в повному обсязі. Тому посилання [PERSON] на безгрошевість договору позики спростовується власноруч підписаним нею договору про отримання коштів 211402,60 грн. Обґрунтовуючи свої доводи про недійсність договору позики від 19.07.2013 року з підстав його удаваності, позивач за зустрічним позовом разом з тим не зазначає, який в такому разі інший договір, на її думку, сторони договору позики мали на меті, тобто приховали. Посилання на договір поставки №32 від 12.01.2009 року та договір комерційної концесії від 12.01.2009 року як на такі, що підтверджують те, що між сторонами були укладені зовсім інші правовідносини, не заслуговують на увагу, оскільки вони укладалися з [PERSON] як фізичною особою -підприємцем та ТОВ «ПАЛ», а не з відповідачем. Надана [PERSON] роздруківка, яку вона називає зведеною відомістю поставки та оплати товару станом на 01.12.2013 року, не є доказом, бо не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Обставини поставок товару ТОВ «ПАЛ» на користь [PERSON], оплати нею товару, наявність боргу [PERSON] перед ТОВ «ПАЛ» за поставлений товар правового значення не мають, так як відносини є господарськими та здійснювалися між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та ТОВ «ПАЛ». Крім цього, згідно відомостей, наданих головним бухгалтером ТОВ «ПАЛ», ФОП [PERSON] має борг перед ТОВ «ПАЛ» в сумі 110,854,04 грн. як станом на день укладення договору позики, так і на дату звернення [PERSON] до суду, не повертала товариству ніякого товару на суму 63136,75 грн. та не сплачувала на користь ТОВ «ПАЛ» грошових коштів в сумі 4100,00 грн. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] первинний позов не визнала та підтримала зустрічну позовну заяву. При цьому [PERSON] в судовому засіданні 19.06.2014 року особисто пояснила, що у липні 2013 року вона приїхала в м.Київ, щоб закрити свій магазин в м.Бердянську. Зайшовши разом з заступником директора до [PERSON], він її запитав, чи визнає вона неповернення товару більше ніж на 211 тис. грн. Вона підтвердила, і вони домовилися, що коли вона поверне залишки товару, тоді буде проведена остаточна звірка. [PERSON] попросив її підписати договір, на яку суму вона визнає борг. Коли вона повернулася до м.Бердянська, їй електронною поштою було надіслано акт звірки і остаточна сума стала більшою. Вона визнає борг перед ТОВ «ПАЛ», а не перед [PERSON], оскільки коштів особисто у нього вона не брала. Тепер складається ситуація, що вона винна як ТОВ «ПАЛ», так і особисто [PERSON], а тому вважає це шахрайством. Представник відповідача підтримала позицію свого довірителя. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так судом встановлено, що відповідно до договору №1907 безпроцентної позики від 19 липня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] в порядку та на умовах, визначених цим договором, у власність готівкові грошові кошти на власні потреби в розмірі 211402,60грн. на строк до 25 грудня 2013 року. При цьому п.6.2 договору позики передбачено, що за невиконання договору позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день затримки повернення грошей. У п.5.2 договору зазначено, що на момент підписання договору кошти отримані в повному обсязі. У підтвердження виникнення правовідносин, що випливають з договору позики, позивачем надано оригінал договору №1907 від 19 липня 2013 року. Ніким із представників сторін не оспорюється, що в обумовлений строк після 25.12.20013 року відповідач [PERSON] позику не повернула. При цьому представник відповідача вважає даний договір безгрошовим, посилаючись на те, що він є удаваним, оскільки фактично між [PERSON] як фізичною особою-підприємцем та товариством з обмеженою відповідальністю «ПАЛ», директором якого є саме [PERSON], 12.01.2009 року був укладений договір №32 поставки товару та договір комерційної концесії (франчайзингу) №33 від 12.01.2009 року для відкриття нової торгівельної точки у франчайзинговій мережі «СВІТ САУН». Відповідно до цих договорів вона отримувала товар від ТОВ «ПАЛ» та розраховувалася за нього. Станом на 19 липня 2013 року її борг перед ТОВ «ПАЛ» складав суму 211402,60 грн. Повернувши залишки товару на суму 63136,75 грн. та частково перерахувавши ТОВ «ПАЛ» суму коштів 4100,00 грн., залишок боргу перед ТОВ «ПАЛ» і складає 144165,85 грн. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позичальником, у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бут повернуті, до їх фактичного повернення позикодавцеві (ч.1 ст.1049 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Нотаріально засвідченою заявою від 03 червня 2014 року позивач [PERSON] підтвердив про повернення йому відповідачем коштів в розмірі 67236,75 грн. через водіїв-автоперевізників, тому неповернута сума позики за договором складає 144165,85 грн.., яка, на переконання суду, підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1,ч.2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається з п.6.2 договору позики, сторони передбачили, що за невиконання договору позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки повернення грошей. Суд враховує при цьому, що відповідачем не оспорюється той факт, що договір позики складений та підписаний нею власноруч. Хоча в своїх поясненнях вона зазначала, що фактично мали місце інші домовленості щодо визнання нею суми боргу перед ТОВ «ПАЛ» на суму позики, яка після звірки буде уточнена. Проте сторони в договорі не вказували про будь-які інші домовленості, а також про взаємовідносини між ФОП [PERSON] та ТОВ «ПАЛ». Тобто позивач свідомо зазначила умови отримання та повернення грошових коштів на підставі договору позики, тому суд вважає, що правовідносини між сторонами врегульовані саме договором позики. А отже, через неповернення позики в обумовлений сторонам строк з урахуванням частково повернутих сум, залишок позики в розмірі 144165,85 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивачем правильно розраховано суму пені в розмірі 3080,80 грн. (144165,85 х (6,5х2)/100%/365днів х 60 днів прострочення), яку позивач не збільшував в ході розгляду справи, яка також належить до стягнення з відповідача відповідно до заявлених вимог. За ст. 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Втім відповідачем не надано суду доказів на підтвердження протиправності дій позивача. Її звернення з відповідною заявою до Бердянської міжрайонної прокуратури у липні 2014 року за відсутності відповідного вироку суду не може бути враховано судом на даний час. До того ж цих підстав відповідачем у зустрічному позові взагалі не обґрунтовувалися заявлені позовні вимоги щодо визнання договору позики недійсним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони вчинили. Проте, як видно із змісту зустрічної позовної заяви, [PERSON], обґрунтовуючи удаваність правочину, укладеного між нею та позивачем 19 липня 2013 року, разом з тим посилається на договори поставки та комерційної концесії між нею, як фізичною особою-підприємцем, та товариством з обмеженою відповідальністю «ПАЛ» в особі директора [PERSON], укладені значно раніше, а саме: 12 січня 2009 року. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як роз'яснено в п.25 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту договору. Втім, відповідач ані в своєму позові, ані в наданих суду поясненнях, взагалі не зазначила, який же насправді договір, на її думку, сторони мали на меті, тобто приховали, укладаючи договір позики, та які між ними внаслідок цього виникли права і обов'язки. Її посилання на господарські договори поставки та комерційної концесії від 12.01.2009 року, укладені між ФОП [PERSON] та ТОВ «ПАЛ» та наявність по них у неї боргу перед товариством, не заслуговують на увагу суду, оскільки сторони договорів, предмети договорів та час їх укладення є різними в порівнянні з договором позики, що оспорюється. У підтвердження саме такого розміру боргу перед товариством, як і перед [PERSON], відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів, оскільки комп'ютерна роздруківка без будь-яких реквізитів, як то назви документу, дати його складання, посад та підписів уповноважених осіб, змісту та обсягу господарської операції, печатки юридичної особи тощо, не є документом в розумінні ст.64 ЦПК України. На переконання суду, існування у відповідача договірних відносин з ТОВ «ПАЛ» з поставки товарів та боргів за укладеними договорами поставки та комерційної концесії (франчайзингу) не можуть спростовувати факту укладення договору позики між нею та [PERSON], тим більш свідчити про його удаваність. З огляду на відсутність доказів на підтвердження недійсності укладеного сторонами письмового правочину, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягає. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача у зв'язку із задоволенням первинного позову підлягає стягненню судовий збір в сумі 1472,46 грн. відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved