Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», Банк) звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.12.2006р. між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №16/2006/0610Фжк (далі кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав позичальнику [PERSON]М у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 22\~000,00 доларів США на придбання нерухомого майна, строком до 07.12.2026р. зі сплатою 10,0% річних за користування кредитними коштами, щомісячної плати за управління кредитом протягом всього терміну користування кредитними коштами в розмірі 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку). Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язалась погашати кредит шляхом внесення чергового мінімального платежу в розмірі 279,99 доларів США до 07 числа поточного місяця. В якості забезпечення повернення кредитних коштів, позичальник [PERSON] 08.12.2006р. уклала з Банком договір іпотеки №16/2006/0610Фжк, предметом якого є нерухоме майно квартира [ADDRESS]. Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобовязань, 08.12.2006р. між [PERSON] та Банком укладено договір поруки №16/2006/0610Фжк, за яким остання поручилася перед Банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором. 04.03.2010р. між Банком та позичальником [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., відповідно до якої проведено реструктуризацію кредитної заборгованості за програмою «зниження щомісячного платежу за кредитом» на 24 місяці в чотири етапи, з підписанням додаткових угод на кожні наступні 6 місяців. 22.06.2012р. між Банком та позичальником [PERSON] укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., відповідно до якого було здійснено реструктуризацію кредитної заборгованості шляхом перерахунку графіку за основним зобовязанням (Кредит №1) та шляхом надання кредитних коштів для погашення прострочених на момент реструктуризації відсотків в сумі 48\~025,01 грн. під змінювану (плаваючу) відсоткову ставку в розмірі 15% річних з графіком погашення цього кредиту за 52 періоду (Кредит №2). Відсоткова ставка переглядається щорічно. Також 22.06.2012р. між Банком та позичальником [PERSON] укладено Договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. Крім того, 22.06.2012р. між Банком та [PERSON] укладено Додатковий договір №2 до договору поруки №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., відповідно до якого вона відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і позичальник. 24.07.2012р. між Банком та позичальником [PERSON] укладено Додатковий договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., відповідно до якого було встановлено змінювальну (плаваючу) відсоткову ставку в розмірі 15% річних на наступні 12 місяців. 24.07.2013р. між Банком та [PERSON] укладено Додатковий договір до договору поруки №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., відповідно до якого вона відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і позичальник. Незважаючи на умови кредитного договору, позичальник не виконує своїх обов'язків по погашенню кредиту, внаслідок чого станом на 07.07.2015 року має перед банком заборгованість, зокрема, за Кредитом №1 в загальній сумі 26\~013,77 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~ 553\~206,17 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 20 395,05 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~- 433\~719,03 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 2\~793,08 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~- 59\~397,35 грн.; заборгованість за комісією за управління кредитом 1\~178,64 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 25\~064,84 грн.;пеня за прострочення сплати кредиту -1\~209,95 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ \~25\~730,67 грн.; штраф за порушення умов договору 437,05 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~ 9\~294,28 грн. за Кредитом №2 в загальній сумі 48\~229,39 грн., яка складається з:заборгованість за кредитом 32\~747,46 грн.; заборгованість по сплаті відсотків 7\~278,00 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту 6\~056,97 грн.; штраф за порушення умов договору 2\~146,96 грн. На підставі викладено позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ Надра» заборгованість за кредитним договором №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. в розмір 26\~013,77 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~станом на 07.07.2015р. становить 553\~206,17грн. (за Кредитом №1) та 48\~229,39 грн. (за Кредитом №2). Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», третя особа [PERSON], про визнання недійсними кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., посилаючись на те, що вказаний договір споживчого кредиту був укладений з порушенням\~Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, при його укладенні Банк не провів розрахунки сукупної вартості кредиту, їй не було надано в письмовій формі повної інформації про кредитування, умови договору є несправедливими по відношенню до позичальника у звязку з істотним дисбалансом прав та обовязків, її не було попереджено про валютні ризики, нарахування щомісячної комісії у вигляді плати за управління кредитом визначено незаконно, в договорі передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за одне і те саме порушення. На підставі цього, просить визнати вищевказаний кредитний договір №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. недійсним у цілому. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у первісній позовній заяві та додатково пояснив, що тривалий час позичальник [PERSON] виконувала умови договору, співпрацювала з Банком, в звязку з чим укладались додаткові угоди, зокрема, угоди про реструктуризацію. В березні 2014 року відповідач [PERSON] перестала виконувати свої зобовязання за кредитним договором, останній платіж за кредитним договором здійснено 06.03.2014р., в звязку з чим утворилась заборгованість в розмірі, яка визначена в позовній заяві. Щодо зустрічного позову, то представник позивача за первісним позовом просить у його задоволенні відмовити, оскільки сторони є вільними в укладенні договору і позичальник [PERSON], підписавши кредитний договір, прийняла на себе всі зобов'язання, виконувала їх протягом тривалого часу, що свідчить про безпідставність її доводів про відсутність у неї повної інформації про кредитування. Позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що кредитний договір суперечить\~Закону України «Про захист прав споживачів», в той же час доведено, що [PERSON] уклала кредитний договір на власний розсуд, цілком погодившись з його істотними умовами - відсотковою ставкою, порядком погашення кредиту, його сукупною ціною, сплатою та розміром комісії, а також отримала вказану інформацію ще до укладення кредиту. Штраф та пеня, які передбачені в кредитному договорі, застосовуються за різні порушення зобовязань за кредитним договором. Крім того, позов про визнання кредитного договору подано майже після 10 років з дня його укладання, тобто з пропуском строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом [PERSON] первісний позов не визнав, а зустрічний позов [PERSON] підтримав у повному обсязі з підстав викладених у зустрічному позові та просить його задовольнити. Не оспорюючи факт укладення спірного кредитного договору, вільного волевиявлення сторін під час укладення кредитного договору, добровільного тривалого виконання умов договору позичальником [PERSON], зазначає, що кредитний договір №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позичальнику перед укладанням договору не було надано інформацію про умови кредитування, не попереджено про валютні ризики, в умови договору незаконно включено положення про необхідність плати за управління кредитом, включено подвійну відповідальність, тому вказаний договір необхідно визнати недійсним. Недійсність договору виключає юридичні наслідки. Крім того пояснив, що договір поруки, укладений з [PERSON], припинив свою дію в травні 2015 року, оскільки Банк не предявив до [PERSON] позовної вимоги протягом шести місяців після зміни строку повернення кредиту та предявлення позичальнику [PERSON] вимоги про дострокове повернення кредиту до 30.11.2014р. Отже позовні вимоги до [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того пояснив, що фактично, за час дії кредитного договору, позичальником [PERSON] Банку сплачено 22287,15 доларів США, з яких лише 1604,95 доларів США було направлено на тіло кредиту. Вважає розрахунок заборгованості позивача невірним, складеним з порушенням умов кредитного договору. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.12.2006р. між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (правонаступник ПАТ КБ «Надра) та [PERSON] було укладено кредитний договір №16/2006/0610/Фжк, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 22\~000,00 доларів США на придбання нерухомого майна, строком до 07.12.2026р. Відповідно до п.1.3.1. кредитного договору, відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10,0 % річних. Відповідно до п. 1.3.2 кредитного договору, плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами в розмірі 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку). Відповідно до п.п.3.3.1.-3.3.3 кредитного договору, повернення кредиту здійснюється шляхом внесення чергового мінімального платежу в розмірі 279,99 доларів США на рахунок № 29099400008515 щомісячно до 07 числа поточного місяця. Зарахування платежів за кредитним договором повинно здійснюватись в наступному порядку: плата за управління кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пені та штрафи; витрати, повязані з моніторингом та супроводом кредиту; прострочена сума кредиту; сума кредиту. Відповідно до п. 5.1-5.2 кредитного договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5 цього договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п.4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожний випадок. 04.03.2010р. Додатковою угодою №1 сторонами було внесено зміни та доповнення до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., проведено реструктуризацію заборгованості та викладено кредитний договір в новій редакції. Відповідно до п. 1.1. Додаткової угоди №1 від 04.03.2010р., сума кредиту, розмір відсотків та кінцевий термін повернення кредиту не змінився, щомісячна сума мінімального платежу визначена Графіком, який є додатком до договору. Крім того, позичальник зобовязалась сплачувати комісію у вигляді плати за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % річних від суми кредиту/суми зобовязань позичальника (під сумою зобовязань позичальника сторони розуміють різницю суми кредитних коштів, що надані кредитором позичальнику за цим договором, та суми кредитних коштів, які повернені позичальником кредитору). 22.06.2012р. Додатковою угодою №1 до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., сторони дійшли домовленості про прощення нарахованої неустойки (штрафів та пені) в сумі 1467,56 доларів США та домовились, що цей договір втрачає чинність у цій частині при невиконанні позичальником умов реструктуризації, передбачених Договором про внесення змін та доповнень від 22.06.2012р. до кредитного договору. Крім того, 22.06.2012р. Договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., сторонами було внесено зміни та доповнення до кредитного договору, проведено реструктуризацію заборгованості та викладено кредитний договір в новій редакції. Крім умов про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 22 000 доларів США зі сплатою 10,0% річних, комісії за управління кредитом 0,35% від суми зобовязань по кредиту (різниця між сумою наданих та повернутих кредитних коштів), визначення щомісячної суми мінімального необхідного платежу Графіком, строку повернення кредиту до 07.12.2026р. (Кредит №1), в пункті 1.3 вказаного Договору сторони визначити, що Банк надає позичальнику для погашення прострочених відсотків та комісій за кредитним договором №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 48\~025,01 грн. з фіксованою - 15% річних, а з 22.06.2013р. - змінюваною процентною ставкою з щорічним переглядом, яка розраховується за відповідною формулою, строком до 21.10.2016р. (Кредит №2). Зазначено, що Кредит №1 та Кредит №2 разом становлять Кредит. Відповідно до п.п. 4.1 - 4.2 вказаного Договору, у разі невиконання позичальником зобовязань щодо строків та повноти сплати Кредиту та процентів відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення (п.4.1). У разі порушення Позичальником вимог п.п.3.3.2.,3.3.6., 3.3.8-3.3.16 цього Договору, Позичальник зобовязаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 5% від суми залишку по Кредиту, розрахованої на день порушення умов цього Договору, за кожний випадок (п.4.2). У випадку прострочення Позичальником виконання зобовязання, визначено в абз.1 п.2.4 цього договору на строк більше 30 календарних днів, позичальник починаючи з 30-го дня прострочення, зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми несплаченого мінімального щомісячного платежу (несплаченої частини мінімального щомісячного платежу) за кожний випадок (п.4.3). 24.07.2013р. між Банком та позичальником [PERSON] укладено Додатковий договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., відповідно до умов якого було встановлено початок застосування плаваючої (змінюваної) процентної ставки для розрахунку плати за користування кредитними коштами. Сторони дійшли згоди про продовження застосування для розрахунку плати за користування Кредиту №2 фіксованої процентної ставки, розмір якої становить 15% річних строком ще на один календарний рік, після спливу цього строку процентна ставка змінюється на плаваючу. Пунктом 2 Додаткового договору передбачено, що розмір щомісячних зобовязань позичальника в звязку з продовженням застосування фіксованої процентної ставки визначається Графіком платежів (Додаток №1) який є невідємною частиною цього додаткового договору. Судом також встановлено, що в якості забезпечення повернення кредитних коштів, позичальник [PERSON] 08.12.2006р. уклала з Банком договір іпотеки №16/2006/0610Фжк, предметом якого є нерухоме майно квартира [ADDRESS], і до якого 22.06.2012р. внесені зміни відповідно до укладеного між сторонами Договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. Згідно до вимог ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до положень ст.204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч.1-5\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч.1,2\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6\~ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.5,8,26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог ст.ст. 626 ч.1, 627 ч.1, 628 ч.1, 629 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~статті 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України\~визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до\~ч.1-2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від\~\~\~12 травня 1991 року\~(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);\~\~ е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У ч.4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від\~\~\~12 травня 1991 року\~(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, проаналізувавши вищевикладені норми законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що 08.12.2006р. між сторонами (ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON]М.) був укладений кредитний договір з якого вбачається, що договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, та позивач за зустрічним позовом, на момент укладення договору, не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору і в подальшому виконувала його умови. Про ознайомлення позивача за зустрічним позовом [PERSON] з умовами кредитування і її згода на такі умови підтверджується також відміткою в анкеті-заяві на оформлення кредиту від 01.12.2006р. та тривалим виконанням умов кредитного договору тривалий час. \~З умов кредитного договору вбачається, що\~\~банк довів до позичальника про отримання кредиту в доларах США, тип процентної ставки та базу розрахунку, розміри відсотків за користування кредитними коштами, повернення кредиту щомісячними платежами. В умовах наведена орієнтовна сукупна вартість кредиту та пов'язаних з оформленням кредиту послуг з відображенням вхідних параметрів кредиту та розрахунку вартості кредиту, наведено перелік, розмір і база розрахунку комісій банку, інших фінансових зобов'язань позичальника та розмір сукупної вартості кредиту. \~Виконання кредитних зобов'язань забезпечено шляхом передачі в іпотеку банку квартири (п.2.1 кредитного договору), 08.12.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS]. Зазначене підтверджує, що позичальник діяв свідомо, вільно, враховувала власні інтереси, прийняла рішення про вибір контрагента та вступила з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину і його умови. При цьому суд враховує, що позичальник [PERSON] не скористалася своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та не просила змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору та звернулася до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором. Також слід зазначити, що умовами кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. зазначено розмір наданих у кредит коштів (п.1.1.), їх цільове використання (1.2), розмір відсотків і порядок їх обчислення (п.1.3.1), розмір плати за управління кредитом і порядок її обчислення (п.1.3.2), зазначений номер рахунку, на який підлягають сплаті кошти (п. 3.3.1), щомісячна сума мінімально необхідного платежу (п. 3.3.2), кінцевий термін повернення кредиту (п.3.3.4). Тобто, у самому договорі визначено строки і суми погашення та порядок їх нарахування. Отже, посилання позивача за зустрічним позовом на порушення кредитором положень\~Закону України «Про захист прав споживачів», якими обумовлено порядок та умови укладання договорів про споживчий кредит, є безпідставними, оскільки позичальником не надано доказів того, що нею перед укладенням договору та отриманням кредитних коштів не було отримано усю необхідну інформацію, яка була б достатньою для формування свідомого вибору та вільного волевиявлення при укладенні оскаржуваного правочину. На підставі викладеного, посилання позивача за зустрічним позовом на порушення банком вимог\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині не надання інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, не знайшли свого підтвердження. Крім того, при ухваленні рішення суд враховує, що за змістом ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» \~(у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5 ст.18 вищевказаного закону). Застосування\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до п.3.6\~постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка набрала чинності після укладання даного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Проте, відповідно до ч.4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки ті інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Зміни до цієї статті щодо заборони на встановлення в кредитному договорі будь-яких зборів, в тому числі комісій, за дії які не є послугою у визначенні цього\~Закону, набрали чинності відповідно до Закону України №3795-У1 від 22 вересня 2011 року. Приймаючи до уваги, що сплата комісії передбачена кредитним договором, внесенні до ч.4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~зміни та прийняття вищевказаної Постанови НБУ має місце після укладання сторонами кредитного договору, то положення цього договору щодо щомісячної комісії за управління фінансовим кредитом не можна вважати несправедливими, а відтак недійсними. Сплата комісії за управління кредитом, яка була передбачена умовами кредитного договору на час його укладання, є стабільною, фіксованою (незмінною) 0,35% щомісячно від фактичного залишку заборгованості і позичальник мала змогу розрахувати свої фінансові можливості на час укладання спірного договору. Отже, встановлені п.1.3.2 кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному на час виникнення даних правовідносин законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. На підставі викладеного, наведені норми законодавства спростовують доводи позивача за зустрічним позовом щодо недійсності кредитного договору та його окремих умов, які передбачають нарахування банком комісії за надання кредиту. Окрім того, умови договору покладають на позичальника певні обов'язки та передбачають право банку застосовувати до нього певні фінансові санкції за невиконання цих обов'язків, зокрема пункти 4.3 та 5 договору, зміст яких є чітким та зрозумілим. Посилання позивача за зустрічним позовом про непопередження її Банком про валютні ризики, зміну курсу гривні до долара США та виниклі у зв'язку з цим об'єктивні утруднення щодо повернення наданого кредиту, не можуть свідчити про суперечливість правочину моральним засадам суспільства та бути підставою недійсності правочину (ст.215 ЦК України), так як остання, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міогла не усвідомлювати, що курс національної валюти України - гривні до долара США не є незмінним, адже стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому могла і повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Таким чином, суд вважає, що при укладенні спірного договору саме сторонами визначено умови кредитування, його сукупна вартість, графіки платежів, їх розмір та процентна ставка, відповідальність за невиконання прийнятих зобовязань, права та обовязки сторін, розмір та строк оплати комісії за наданий кредит. Зі змісту кредитного договору не вбачається умов, які законом визнаються несправедливими, тому суд дійшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Щодо вимог первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, він підлягає частковому задоволенню з таких підстав. В силу ст.ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки. При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі. Частиною 1\~ст. 530 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК\~\~України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Суд встановив, що Банк виконав свої зобовязання в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 22000,00 доларів США за Кредитом №1, а також 48\~025,01 грн. за Кредитом №2 (які разом становлять кредитний договір), що сторонами в ході судового розгляду не спростовувалось. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячний мінімальний платіж, не сплачує відсотки за користування кредитом, не повертає чергові суми отриманого кредиту. Останній платіж здійснено 06.03.2014р., що також сторонами визнається та не спростовується. Відповідно до досудової вимоги за вих. №1-7-145 від 30.10.2014р., ПАТ КБ «Надра» повідомило [PERSON] про те, що станом на 11.10.2014р. за кредитним договором №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р. мається заборгованість в сумі 23\~311,82 долари США, в тому числі: за кредитом в сумі 20\~395,05 доларів США, по сплаті відсотків 2071,45 доларів США, за комісією за управління кредитом 845,32 долари США. В звязку з цим, на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору вимагає в строк не пізніше 30 днів від дати відправлення вимоги достроково сплатити загальну суму заборгованості за кредитом в повному обсязі (т.1 а.с.131). Вказана вимоги Банку позичальником не виконана. Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором №16/20060/610Фжк від 08.12.2006р., заборгованість позичальника [PERSON] станом на 07.07.2015р. становить: за Кредитом №1 в загальній сумі 26\~013,77 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~ 553\~206,17 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 20 395,05 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~- 433\~719,03 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 2\~793,08 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~- 59\~397,35 грн.; заборгованість за комісією за управління кредитом 1\~178,64 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 25\~064,84 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту -1\~209,95 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ \~25\~730,67 грн.; штраф за порушення умов договору 437,05 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~ 9\~294,28 грн.; за Кредитом №2 в загальній сумі 48\~229,39 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 32\~747,46 грн.; заборгованість по сплаті відсотків 7\~278,00 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту 6\~056,97 грн.; штраф за порушення умов договору 2\~146,96 грн. Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд вважає, що у [PERSON] перед Банком наявна заборгованість за кредитним договором та розмір заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та пенею підтверджений матеріалами справи, зокрема, кредитними договором, детальним розрахунком заборгованості, виписками по рахункам по кредитному договору щодо: обліку тіла кредиту, обліку нарахування та сплати процентів. При визначенні заборгованості по кредитному договору суд приймає за основу наданий позивачем розрахунок простроченої заборгованості за кредитом та простроченої заборгованості за відсотками, оскільки надані позивачем письмові докази на підтвердження суми боргу, відповідають вимогам ст.64 ЦПК України, відповідачем не спростовані, допустимих доказів на підтвердження доводів про неправильність розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано. Доводи представника відповідача за первісним позовом щодо того, що нарахована сума заборгованості є завищеною, суд до уваги не приймає, оскільки перевірений судом розрахунок заборгованості позичальника перед Банком відповідає умовам договору. Представник відповідача не навів доводів, які б ставили під сумнів правильність розрахунку банку. Позиція щодо неправильності розрахунку жодним чином не аргументована. Крім того, суд вважає, що вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в доларах США відповідає змісту ч.3\~ст.533 ЦК України, якою встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Зазначений висновок суду відповідає роз'ясненням, наданим у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за якими у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої\~статті 533 ЦК України. За таких обставин, суд вважає доведеною суму заборгованості Кредитом №1 станом на 07.07.2015р. у валюті, визначеною позивачем, зокрема, заборгованість за кредитом - 20 395,05 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~- 433\~719,03 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 2\~793,08 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ\~- 59\~397,35 грн.; заборгованість за комісією за управління кредитом 1\~178,64 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 25\~064,84 грн.; а також заборгованість за Кредитом №2: заборгованість за кредитом 32\~747,46 грн.; заборгованість по сплаті відсотків 7\~278,00 грн. При вирішенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати кредиту суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2\~ст. 549 ЦК України).\~\~ Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3\~ст. 549 ЦК України\~). Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Умовами Договору від 22.06.2012р. про внесення змін та доповнень до кредитного договору №16/2006/0610Фжк від 08.12.2006р., яким кредитний договір був викладений в новій редакції, пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов Договору в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. Відповідно до правової позиції, оприлюдненої Верховним Судом України за результатом розгляду справи №3-29гс15, - оскільки максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти,\~\~пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Оскільки в ході судового розгляду було встановлено факт порушення позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань за договором в частині своєчасної сплати платежів в рахунок погашення кредиту, суд вважає, що на користь позивача підлягають стягненню пеня, у відповідності до положень\~ЦК України\~та умов договору. При цьому суд враховує, що частиною 2\~ст.258 ЦК України\~встановлено спеціальний строк позовної давності в один рік. Разом з тим, ч. 1\~ст. 259 ЦК України\~визначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 6.2 кредитного договору (зі змінами, відповідно до Договору від 22.06.2012р.) було встановлено, що сторони,

Outcome: partial