Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , позивач є одноосібним власником вказаної квартири. У квартирі залишається зареєстрованим за місцем проживання колишній чоловік позивача, а саме - [PERSON] . Вказана особа не має права власності на квартиру або будь-яку його частину, з ними не укладено будь-якого чинного договору, на підставі якого в них може залишатися (зберігатися) право користування квартирою, сама квартира була набута у власність позивачем до укладання шлюбу з відповідачем на підставі договору дарування, отже - не є спільною власністю колишнього подружжя. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, накладні кур`єрської служби доставки, а також заява відповідача до суду від 22.06.2021 року про ознайомлення з матеріалами справи (з розпискою про подальше ознайомлення з матеріалами справи). До судового засідання 29.07.2021 року відповідач не з`явився, відзиву та/або інших заяв та клопотань, в тому числі - про відкладення розгляду справи - не подав. Позивач у судове засідання 29.07.2021 року не з`явився, через адвоката надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 12 липня 1997 року позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується відміткою Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості від 01 вересня 1997 року на договорі дарування. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.03.2021 року №248067816 жодна інша особа право власності на цю квартиру не набула, сама квартира не обтяжена правами третіх осіб, зокрема - не перебуває в іпотеці, на неї не накладено арешт (заборону відчуження). З огляду на це, суд погоджується з доводами позивача про те, що на момент розгляду справи вона є одноосібним власником квартири, право власності на цю квартиру набуте позивачем на підставі договору дарування, у зв`язку з чим за приписами п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України квартира є особистою власністю позивача. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20.08.2020 року у справі №522/9449/20 встановлено, що сторони у даній справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2016 року по дату набрання законної сили рішенням у вказаній справі. Отже, відповідач є колишнім чоловіком позивача, родинні (сімейні) стосунки між ними припинені. Згідно вказаного рішення, сторони шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо. Також згідно вказаного рішення позивач зазначила, що подружжя сумісно не проживають з 2020 року, відповідач вказаного факту не заперечив, надав до суду заяву про визнання позову та розгляду справи за його відсутності. За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Вказана правова позиція наведена у Постанові КЦС ВС від 07.07.2021 року у справі №450/2809/18 Також, згідно Постанови КЦС ВС від 14.07.2021 ( № 447/1479/16-ц) Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги. З огляду на це, суд вважає, що позивач як одноосібний власник квартири, що набув це право поза шлюбом на підставі договору дарування - має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування цією квартирою. Відповідач не надав до суду заперечень проти позову та доказів на їх підтвердження. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначені висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved