Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], та відповідно до уточнених позовних вимог просив: звернути стягнення на належний [PERSON] та [PERSON] предмет іпотеки: - квартиру під номером 16, в будинку під номером 10 по вулиці Софіївська в м. Одеса, шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», зазначивши в його обґрунтування що 05.11.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» та громадянином України [PERSON] було укладено Кредитний договір № 416/07ф, зі всіма змінами, доповненнями та додатками до нього. При цьому посилаючись на те, що в забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором № 416/07ф, 05.11.2007 року між Банком та [PERSON], [PERSON] було укладено Договір поруки № б/н та Договір іпотеки між Банком та [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5395, відповідно до умов якого, в іпотеку Банку було передано нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцям на праві власності. У порушення вимог Кредитного договору № 416/07ф, погашення заборгованості не здійснено, станом на 11.05.2016 року заборгованість складає 6\~264\~458 (шість мільйонів двісті шістдесят чотири тисячі пятдесят вісім) гривень 21 копійок. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд у зв'язку з неявкою відповідачів, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, що не з'явилися, у порядку заочного розгляду справи. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 05.11.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» та громадянином України [PERSON] було укладено Кредитний договір № 416/07ф, зі всіма змінами, доповненнями та додатками до нього. У забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором № 416/07ф, 05.11.2007 року було укладено договір поруки між Банком та [PERSON], [PERSON] та договір іпотеки між Банком та [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5395, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 51,7 кв. м., у тому числі житловою 36,8 кв. м. У порушення умов Кредитного договору № 416/07ф погашення заборгованості не здійснено, станом на 11.05.2016 року заборгованість складає 6\~264\~458 (шість мільйонів двісті шістдесят чотири тисячі пятдесят вісім) гривень 21 копійок, з яких: кредит 106\~896,53 доларів США; відсотки 137\~011,86 доларів США; всього заборгованість за тілом та відсотками по кредиту 243\~908,39 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату розрахунку 11.05.2016 року 6\~145\~549,21 грн. комісія за РО: 14\~675,48 грн. штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки): 104\~233,52 грн. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. ст. 525, 526, ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Пункт 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно вимог ст. 589 ЦК України, в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Статею 3 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. З огляду на положення ст. 36 Закону «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач просив звернути стягнення на належний [PERSON] та [PERSON] предмет іпотеки: а саме квартиру під номером 16, в будинку під номером 10 по вулиці Софіївська в м. Одеса, шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]». Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», \~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. За змістом ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства право визначення підстави та способу звернення стягнення належить позивачу, як іпотекодержателю, і суд не вправі виходити за межі заявлених вимог та, відповідно, звертати стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не визначений позивачем. Верховний Суд України в своїх правових висновках в тому числі від 27 квітня 2017 року (постанова №6-670цс17) висловив правову позицію, яка є обовязковою в правозастосовній практиці для всіх судів загальної юрисдикції. Верховний Суд України зазначив, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частин другої та третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише в статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Однак, позивач використав спосіб захисту, який не передбачений ст. 16 ЦК України, не застосувавши норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», згідно якій звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно не може бути здійснене на підставі рішення суду . Позивач також не врахував, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про Іпотеку») в позасудовому порядку. За таких підстав, чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення в порядку зазначеному в позовній заяві Банком. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - необхідно відмовити.

Outcome: dismissed