Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , визначити місце проживання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею як матір`ю та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків місячного прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня ухвалення рішення суду (після зміни позовних вимог в цій частині) і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що подружні відносини між нею та відповідачем [PERSON] фактично припинені, сімейне життя не склалося через неможливість знайти спільної мови по ряду питань спільного життя.. Вважає, що збереження сім`ї неможливе. Від спільного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Переконана, що дитина повинна проживати разом з нею в будинку за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на статтю 180 СК України, вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину та сплачувати аліменти, в розмірі не меншому ніж 1/4 з усіх видів його доходів, щомісячно. За такого, вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гречана Є.Й. надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з позивачем та розміру аліментів, проте не погоджується з вимогою про стягнення з нього аліментів саме з дня пред`явлення позову до суду. В обґрунтування своїх заперечень у цій частині посилається на те, що аліменти ним сплачувались добровільно в розмірі, який було погоджено сторонами, а саме - не менше ніж 3000,00 грн. щомісячно. За такого, вважає, що аліменти з відповідача повинні стягуватись з дня ухвалення рішення суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.12.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У судове засідання, призначене на 14.04.2020 на 09:15 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розміру аліментів на утримання дитини підтримала, а в частині моменту з якого необхідно стягувати аліменти просила змінити цю вимогу та стягнути з відповідача аліменти починаючи з дня ухвалення рішення суду і до повноліття дитини Відповідач надав до суду письмову заяву в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнав частково посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, причини його неявки не повідомила та правом на подання письмових пояснень на позов не скористалась. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 16.02.2010 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №36, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №3400. Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку №19.03.03-25/І/4860/19 від 19.09.2019 [PERSON] зареєстрований з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Із позовної заяви вбачається, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені та подальше їх спільне життя, як подружжя, і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Крім того, сторони наполягають на розірванні шлюбу, що підтверджується їхніми заявами. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (статті 110 СК України). Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд виходив з наступного. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.01.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини . Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Враховуючи вищевикладене та визнання відповідачем вимог про визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з позивачем підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд виходив з наступного. Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Приписами статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою статті 191 СК України передбачено, що суд стягує аліменти від дня пред`явлення позову. Враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України та подані сторонами заяви, зокрема заяву позивача щодо стягнення аліментів з дати ухвалення рішення суду, позов в цій частині підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем та визнаних відповідачем вимог. Оцінюючи надані докази та враховуючи, що батьки несуть обов`язок щодо утримання дітей рівноцінно, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня ухвалення рішення суду і до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню. У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідача. Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved