Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 10 квітня 2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір без номеру, на підставі якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором станом на 31 грудня 2014 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 12 677 грн. 16 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 9 355 грн. 73 коп., за відсотками 2 141 грн. 57 коп., по комісії 100 грн., штрафів відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 579 грн. 86 коп. (процентна складова). Просив стягнути з [PERSON] зазначену заборгованість та витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 гривень 60 коп. Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 31 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номеру від 10 квітня 2008 року в сумі 12 677 грн. 16 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. В апеляційній скарзі [PERSON]В, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином телефонограмою (а.с. 70, 71) та просив справу розглядати за його відсутності , тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без його участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача [PERSON], який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача вважаючи, що він належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, після відкриття провадження у справі попереднє судове засідання було призначено на 11 год. 24 лютого 2015 року про що відповідача було повідомлено належним чином, оскільки повідомлення про вручення поштового відправлення містить запис і про направлення судової повістки (а.с. 31). Порядок вручення судових повісток врегульовано статтями 74-76 ЦПК України. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Тобто, належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, є розписка про отримання судової повістки. Із матеріалів справи вбачається, що про судовий розгляд позовної заяви 31 березня 2015 року о 10 год. не було повідомлено жодну із сторін, оскільки будь-яких відомостей про направлення на їх адресу судових повісток з повідомленням про розгляд позовної заяви матеріали справи не містять. Повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу відповідача не містить посилання на відправлення судової повістки, а отже не може вважатися належним повідомленням про час та місце судового розгляду (а.с. 33). Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] пояснив, що на час розгляду справи судом першої інстанції змінив своє місце проживання, яке суд в порушення вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України не перевірив та не встановив. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення заявника про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. ст. 74 - 76 ЦПК України, чим, окрім іншого, порушено і вимоги ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод про доступ до правосуддя. Оскільки суд першої інстанції порушив визначений цивільним процесуальним законом порядок виклику відповідача і тим самим встановив відповідні спірним правовідносинам факти без додержання засад змагальності і таке порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити та ухвалене судом першої інстанції рішення скасувати. Як вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір без номеру, на підставі якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З розрахунку заборгованості вбачається, що у звязку з неналежним виконанням відповідачем свої зобовязань по погашенню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом станом на 31 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 12677 гривень 16 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9355 гривень 73 коп., за відсотками 2141 гривень 57 коп., по комісії 100 гривень, штрафів відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 579 гривень 86 коп. (процентна складова). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що заборгованість за кредитом виникла в звязку з початком війни на сході України та він вже погасив заборгованість перед банком. Дійсно, з довідки керівника відділення від 16.12.2016 14:10 № IFAV-OKAI-J2IJ-O4MG вбачається, що відповідач станом на 16 грудня 2016 року заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» не має (а.с. 53). Оскільки відповідач не має заборгованості перед банком в цілому, тому апеляційний суд вважає, що відсутня заборгованість і за кредитним договором без номеру від 10 квітня 2008 року, а відтак в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Той факт, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції заборгованість за кредитним договором існувала, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки апеляційний суд у відповідності до ч. 3 ст. 213 ЦПК України зясовує обставини справи, які виникли на час розгляду апеляційним судом і посилатися на які відповідач в суді першої інстанції був позбавлений можливості.

Outcome: dismissed