Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ частки в спільній частковій власності в натурі, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності. В обґрунтування власної правової позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач пояснювала, що вона та відповідач [PERSON] є співвласниками жилого будинку індивідуального житлового фонду з надвірними спорудами (садиби) [ADDRESS] . Частки співвласників становлять відповідно [PERSON] - 16/50, [PERSON] - 9/50, тобто 1/2 ідеальну частку в цілому. Інша 1/2 ідеальна частка в спільному майні була виділена в окрему одиницю із наданням об`єкту самостійної адреси: будинок [ADDRESS] . У зв`язку із неможливістю в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно розподілу часток та фактичним руйнуванням 9/50 ідеальної частки, що належить відповідачеві, позивач [PERSON] звернулась з позовом до суду, в якому просила виділити належну їй 16/50 ідеальну частку в окрему одиницю, припинити право спільної часткової власності на будинок та визнати за нею право власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS] . Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не скористалась, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2020 року, постановленою за заявою представника позивача [PERSON] , було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено низку питань стосовно можливості виділу в натурі 16/50 ідеальної частки жилого будинку індивідуального житлового фонду з надвірними спорудами (садиби) [ADDRESS] . Згідно з листом директора ПП «ОНДЦЕД ім. Скибінського С.С.» від 05 травня 2020 року, на адресу суду направлено експертний висновок від 27 квітня 2020 року. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явились, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно з частиною 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що на підставі договору дарування від 13 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий №834, 16/50 ідеальна частка жилого будинку індивідуального житлового фонду з надвірними спорудами (садиби) [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Право власності набувача було належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №21567424 від 13 травня 2014 року. На підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2000 року з урахуванням ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2002 року, 9/50 ідеальна частка жилого будинку індивідуального житлового фонду з надвірними спорудами (садиби) [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Матеріали справи, в тому числі - правовстановлюючий документ, технічна документація, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності свідчать, що 16/50 ідеальна частка садиби, що належить позивачеві [PERSON] , фактично складається з наступних споруд: житлового буднику - літера «А», загальною площею 45,1кв.м., у тому числі - жилою площею 16,1кв.м., підсобною площею 29,0кв.м., з яких: 1-1 - кухня, 18,1кв.м., 1-2 - вбиральня, 1,4кв.м., 1-3 - житлова, 16,1кв.м., 1-4 - коридор, 9,5кв.м.; сараю - літера «Б»; гаражу - літера «З»; огороджень - №1; мостіння - І, що розташовані на земельній ділянці площею 182кв.м. Згідно з висновком №032/2020 судової будівельно-технічної експертизи від 27 квітня 2020 року, складеним судовим експертом ПП «ОНДЦЕД ім. Скибінського С.С.» [PERSON] , можливо з технічної точки зору у відповідності до вимог нормативно-технічних актів, виділити в окрему одиницю 16/50 ідеальну частку жилого будинку індивідуального житлового фонду з надвірними спорудами (садиби) [ADDRESS] . Як випливає з довідки ТОВ «Одеське регіональне БТІ» №190219 від 07 травня 2019 року, 9/50 ідеальна частка жилого будинку (літера «А») у складі садиби була зруйнована з часом, а інша 1/2 - виділена в окрему одиницю із наданням нової адреси: будинок [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку доводам позивача та аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає наступне. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Відповідно до частин 1, 2 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як наводять частини 1, 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи викладене суд не вбачає неправомірності в набутті позивачем [PERSON] майнових прав на 16/50 ідеальну частку житлового будинку з надвірними спорудами (садиби) [ADDRESS] . Як регламентують частини 1, 2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У силу частин 1, 2, 3 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частини 1 статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як установлює частина 1 статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Ураховуючи викладене, суд убачає обґрунтованим виділити належну [PERSON] ідеальну частку в спільному майні в окрему одиницю, припинивши при цьому право спільної часткової власності, та визнати за нею право власності на відповідну садибу під існуючою адресою. Водночас, за регламентацією частини 1 статті 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно з частиною 1 статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відтак, суд зазначає, що оскільки на підставі договору дарування від 13 травня 2014 року [PERSON] набула право приватної власності на відповідну ідеальну частку садиби, особа вважається такою, що набула й право користування відповідною земельною ділянкою. Перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на відповідача та стягує на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 1943,09 гривень.

Outcome: approved