Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до Віньковецького районного суду із вказаним позовом, у якому зазначала, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 1,60 га, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії II-ХМ № 010881 від 01.11.1999 року. У 2015 році представник відповідача запропонував їй підписати договір оренди земельної ділянки строком на три роки. Для підписання їй були надані аркуші з текстом договору, останню сторінку якого вона підписала, однак примірника договору їй надано не було. У березні 2018 році [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача про надання їй примірника договору, про що свідчать копії листів від 05.03.2018 року, але оскільки примірника договору їй не надали, у вересні вона звернулася до відповідача з письмовою вимогою про припинення користування земельною ділянкою, проте відповіді та примірника договору вона знову не отримала. Натомість їй було надано лише ксерокопію договору оренди землі від 05.11.2015 року, виготовленого шляхом роздрукування та із заповненими рукописом графами. Зокрема у преамбулі договору зазначено, що орендодавець, який є власником земельної ділянки згідно до державного акта ІІ-ХМ № 10881 від 10.08.1999 року, яка передається в оренду за даним договором, тоді як в дійсності позивачці державний акт ІІ-ХМ № 10881 від 10.08.1999 року не належить. Крім того, у розділі 2. «Об`єкт оренди» зазначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,5855 гектарів, з кадастровим номером земельної ділянки 682068500080040116. Разом з тим позивачка зауважує, що земельна ділянка, яка належить їй на праві власності згідно державного акта серії II-ХМ № 010881 від 01.11.1999 року була зареєстрована відділом у Віньковецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 06.06.2017 року з присвоєнням їй кадастрового номера - 682068500080040116, а за станом на 05.11.2015 року, тобто на дату підписання договору оренди землі кадастровий номер земельній ділянці, яка зазначена у договорі оренди землі, ще не був присвоєний. З цього вбачається, що графи в договорі заповнювалися не в момент підписання, а у пізнішій строк (після 06.06.2017 року), що свідчить про недобросовісність відповідача, зловживання ним своїми правами, фальсифікацію останнім умов договору перед подачею його у 2017 році на державну реєстрацію. Також відповідач увів позивачку в оману щодо терміну дії договору, оскільки самостійно без погодження зазначив термін дії договору, не надав позивачці примірника належного їй договору оренди землі, не надав можливості ознайомитися з оригіналом договору, який згідно пункту 14.9 договору знаходиться у нього, не передав згідно пункту 14.9 договору третій примірник договору органу реєстрації, що підтверджується інформацією, отриманою з Віньковецької районної державної адміністрації про відсутність матеріалів реєстраційної справи в паперовому вигляді. Право власності на земельну ділянку та інше речове право (право оренди земельної ділянки), як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 121090511, було зареєстроване 13.12.2017 року державним реєстратором Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Ткачук Оленою Ігорівною. Проте зазначена реєстрація проведена з грубим порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» (в редакції Закону станом на момент посвідчення правочину) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553) (у редакції чинній на момент проведення державної реєстрації). Так, всупереч вимогам частини третьої статті 10 Закону державний реєстратор не встановив відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах. Державним реєстратором не перевірено документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; державна реєстрація права власності та інших речових прав проведена на підставі ксерокопії договору оренди землі. Посилаючись на викладене, [PERSON] , уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним договір оренди землі від 05.11.2015 року, зареєстрований 13.12.2017 року, номер запису про інше речове право 23941060, сторонами якого є [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро», об`єктом оренди у якій є земельна ділянка з кадастровим номером 682068500080040116, та скасувати рішення державного реєстратора Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області Трачук Олени Ігорівни про державну реєстрацію іншого речового права (право оренди земельної ділянки) № 23941060 від 13.12.2017 року. Ухвалою головуючого судді Потапова О.О. від 21.02.2020 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду, у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. 17.03.2020 року у підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] заявила головуючому судді Потапову О.О. відвід. Ухвалою Віньковецького районного суду від 17.03.2020 року позивачу [PERSON] у задоволенні її заяви про відвід судді Потапову О.О. відмовлено, та задоволено заяву головуючого судді Потапова О.О. про самовідвід. 18.03.2020 року повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями головуючим суддею визначено Волкову О.М. Ухвалою від 20.03.2020 року головуючим суддею Волковою О.М. справа прийнята провадження, призначено підготовче судове засідання. 04.06.2020 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою Віньковецького районного суду від 20.08.2020 року за клопотанням сторони позивача у справі замінено третю особу - державного реєстратора Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області Ткачук Олена Ігорівна на Соколівську сільську раду Ярмолинецького району Хмельницької області. Ухвалою Віньковецького районного суду від 04.09.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити, вказуючи на те, що договір оренди землі укладений із порушенням ст. 15 Закону України «Про оренду землі», позаяк на момент його підписання не було присвоєно кадастрового номера, та позивачку було введено в оману щодо строку дії договору. Представник відповідача, ТОВ «Енселко-Агро» за довіреністю Загуровський О.К. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити за недоведеністю та з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності. Крім того, 27.04.2010 року представник Загуровський О.К. надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що аргументи, наведені позивачкою у позові, жодними доказами не підтверджені, та просив відмовити в задоволенні позову з підстави пропуску строку позовної давності, оскільки [PERSON] , знаючи про факт укладення договору та перебування земельної ділянки у користуванні відповідача, та бажаючи з 13.12.2017 року припинити дію договору, жодних дій, які були б спрямовані на відновлення її начебто порушеного права, не вчиняла. Представники третіх осіб -- Віньковецької районної державної адміністрації, та Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області, будучи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи,вивчивши всі доводи та заперечення, вважає, що позов до задоволенню не підлягає, та при цьому не вбачається також підстав для застосування строку позовної давності. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ХМ № 010881 від 01.11.1999 року, виданим Нетечинецькою сільською радою, Віньковецького району Хмельницької області, [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована на території Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області,кадастровий номер 6820685000:08:004:0116, площею 1,99 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в тому числі 1,60 га - рілля, та 0,39 га - кормові угіддя. 05.11.2015 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Енселко-Агро» укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки з правом пролонгації, який зареєстрований державним реєстратором Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області 13.12.2017 року за № 23941060. За умовами договору, оригінал якого для дослідження суду надав представник відповідача, орендодавець передав орендарю належну йому на праві власності земельну ділянку загальною площею 1,9900 га, а останній зобов`язався прийняти її в строкове платне користування на строк до 31.12.2027 року зі щорічною сплатою орендної плати в обумовленому сторонами розмірі та виді. У пунктах 1.1, 2.1, 2.5 цього договору зазначено місце розташування земельної ділянки, її площа та нормативна грошова оцінка. Відповідно до пунктів 4.1, 4.4 договору оренди землі орендна плата встановлена в розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 1946,34 грн. Орендна плата за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на користь орендодавця щорічно, в строк до 30 грудня року, за поточний календарний рік оренди. У пунктах 12.3, 12,4 передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадку знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Договір підписано сторонами із зазначенням реквізитів сторін. У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закону № 161-XIV). Відповідно до статті 1 Закону № 161-XIV, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 Закону № 161-XIV визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з вимогами статті 13 названого Закону вказано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону № 161-XIV, відповідно до частини першої якої істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. За положеннями ст. 17 Закону № 161-XIV об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. У статті 19 Закону № 161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Згідно зі статтею 31 Закону «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. На вимогу однієї із сторін договір, відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Положеннями статей 24, 25 Закону визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. Разом з тим за частиною другою ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України. Разом з тим у частині першій статті 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Аналіз наведених норм дає можливість зробити висновок, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, тобто на момент підписання договору його сторонами. З урахуванням вимог Типового договору оренди землі сторони уклали оскаржуваний договір оренди земельної ділянки 05.11.2015 року Спірним постало питання про волевиявлення позивачки на укладення договору оренди землі, введення її в оману при підписанні договору щодо строку дії оренди землі, фальсифікацію відповідачем умов договору перед подачею його у 2017 році на державну реєстрацію, порушення вимог ст. 15 Закону № 161-XIV щодо істотних умов договору, а саме відсутність на момент його укладення 05.11.2015 року кадастрового номера земельної ділянки. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512/цс-16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав». У судовому засіданні позивачка [PERSON] не заперечувала, що вона була обізнана з існуванням оспорюваного договору оренди, оскільки після закінчення п`ятирічного строку після укладення попереднього договору оренди землі, вона знову погодилась на фактичне користування її земельною ділянкою орендарем, у зв`язку з чим підписала договір від 05.11.2015 року. Земельна ділянка, зокрема рілля загальною площею 1,5955 га, надалі знаходилась у користуванні відповідача, а [PERSON] згідно з умовами договору регулярно отримувала орендну плату. Орендодавець не заявляла про відмову від договору оренди, лише у 2018 році, бажаючи самостійно обробляти земельну ділянку, та вважаючи, що спірний договір вона уклала лише на три роки, а не до 31.12.2027 року, [PERSON] звернулась до ТОВ «Енселко Агро» по питанню розірвання договору оренди землі. Згідно зі ст.ст. 76-81ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка не надала та у суді жодними доказами не підтвердила про відсутність свого волевиявлення на укладення спірного договору на вказаних у ньому умовах, а саме домовленості щодо іншого строку дії договору, а відсутність кадастрового номера, та дописування його після підписання сторонами договору й узгодження всіх умов, не унеможливило його виконання. Тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову через недоведеність позивачкою заявлених позовних вимог, відсутність підстав, установлених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним і повернення земельної ділянки позивачці. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У даному випадку позивачкою не доведено існування підстав для визнання договору недійсним, оскільки в момент підписання договору його сторонами усі істотні умови були узгоджені, тому підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed