Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 07 серпня 2016 року померла [PERSON] в с. Ракова Томашпільського району Вінницької області. Покійна [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла позивачці земельну ділянку та майновий пай. Земельну ділянку позивач оформила. Вона вчасно звернулася в нотаріальну контору після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючого документу на спадкове майно, а тому з даним позовом вона вимушена звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про визнання за нею права власності на вищевказане спадкове майно.\~ В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак, надіслала на адресу суду заяву в якій просить розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву, згідно якої, просить справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2016 року в с. Ракова Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] склала 4 жовтня 2013 року заповіт на імя [PERSON] (а.с.6). Рішенням Томашпільського районного суду від 24 квітня 2017 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 5, 1074 га, розташовану на території колишньої Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідченої державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 184647, виданого [PERSON] районною державною адміністрацією 01 березня 2003 року, що належала на праві власності [PERSON], яка померла 07 серпня 2016 року в с. Ракова Томашпільського району Вінницької області (а.с.10). Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ВІ № 40 від 03 жовтня 2013 року вбачається, що [PERSON] має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства «Поділля» с. Ракова Томашпільського району Вінницької області у розмірі 2070 гривень (а.с.8). Згідно довідки, виданої [PERSON] районною державною нотаріальною конторою № 95/01-16 від 16 лютого 2017 року у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відмовлено, у звязку відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 11). Згідно повідомлення [PERSON] державної нотаріальної контори № 442/0116 від 22 листопада 2018 року спадкова справа після померлої 07 серпня 2016 року [PERSON] заведена за № 319/2016. З заявою про прийняття спадщини на земельну ділянку до нотаріальної контори звернулась [PERSON] та з заявою про прийняття спадщини на житловий будинок звернулась [PERSON] (а.с. 17-23). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у зповіті. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом книги шостої Цивільного кодексу України, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Згідно абзацу 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ч.3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За наведених обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК Україниу разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з квитанції Приватбанк № 0.0.1178607751.1 від 07 листопада 2018 року, позивачем [PERSON] за подання позову до суду було сплачено судовий збір в сумі 704 гривень 80 коп. Враховуючи, що відповідачч позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved