Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказала, що позивач в період з 30.10.1997 року по 11.02.2016 року працював на ПАТ «Азовзагальмаш», де йому перестали виплачувати заробітну плату. У звязку із чим позивач звільнився за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі статей 116 - 117 КЗпП України просить зобовязати відповідача провести повний розрахунок, в тому числі виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2016 року по день винесення рішення суду. Також зазначає, що в звязку з порушенням права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 5000,00 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 969,77 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2016 року по день винесення рішення суду та моральну шкоду у сумі 5000 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, позовні вимоги підтримав, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов визнав частково та підтвердив, що існує заборгованість підприємства із заробітної плати перед позивачем в розмірі 19969,77 грн. Також зазначив, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 11.02.2016 року позивач не працював та був відсутній на робочому місці (цей день у табелі відмічений літерою «В»), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинен був предявити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з письмовою вимогою про розрахунок не звертався, тому її вимоги про стягнення середнього заробітку відповідач не визнав. Інші позовні вимоги також не визнав. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 06.07.2007 року по 11.02.2016 року працював у відповідача, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 11.02.2016р. позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-827 від 29.02.2016р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період її роботи з квітня 2015 року по січень 2016р. становить 19969,77 грн., що також підтверджується відповідачем у письмових запереченнях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 969,77 гривень з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори, тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 11.02.2016 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 11 лютого 2016 року стоїть позначка «В», яка відповідно до письмових пояснень відповідача є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. З позовною заявою про стягнення заробітної плати позивач звернувся до суду лише 15.02.2016 року, тому саме цей момент слід вважати належною вимогою про проведення остаточного розрахунку відповідно до положень ст. 116 КЗпП України. Отже відповідач зобовязаний був не пізніше ніж 16.02.2016 року провести остаточний розрахунок, чого виконано не було. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на наступний день після звернення з письмовою заявою до відповідача, тобто з 17.02.2016 року по день ухвалення рішення, оскільки станом на теперішній час відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач був звільнений 11 лютого 2016р., тому для розрахунку беруться останні два повних календарних місяці роботи - грудень 2015 року та січень 2016р. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки відповідача розмір нарахованої заробітної плати позивача за грудень 2015 року та січень 2016 року становить 3 197,71 грн. та 2 810,66 грн. відповідно, а кількість робочих днів за вказані місяці за даними табелю обліку використання робочого часу становить 15 днів. Отже середньоденна заробітна плата становить (3 197,71грн. + 2810,66 грн.) / 15 днів = 400,55 грн., що відповідає передбаченому Порядку. Відповідач не представив суду власного розрахунку середньоденної заробітної плати позивача. За даними представленого відповідачем графіку №9 роботи особистого складу ВОХР на 2016 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 17.02.2016 по день винесення рішення 08.04.2016р. складає 13 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.02.2016р. по 08.04.2016р складає 5 207,15 грн. (13 днів х 400,55 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 5 207,15 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial