Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки та договору позики. В обґрунтування позовних вимог вказує, що є власницею квартири за адресою [ADDRESS] . [PERSON] , будучи представником позивача, діючи недобросовісно, уклала від імені позивача оскаржуваний договір іпотеки, наслідком укладення якого стало обтяження нерухомого майна за даним договором та в подальшому втрата позивачем права власності на квартиру, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки. Просить визнати недійсним Договір іпотеки від 07.11.2019, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В. та зареєстрований у реєстрі за №2965, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2020 відкрито провадження у цивільній справі № 757/7133/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів недійсними та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2020 забезпечено позов шляхом накладення заборони відчуження на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2021 залишена без змін. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що є директором ТОВ «Євротредінг», у середині 2018 року до нього звернувся [PERSON] , який працював юристом товариства з пропозицією залучення коштів від третіх осіб, з метою їх подальшого інвестування, надання позик [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та іншим через [PERSON] на взаємовигідних умовах. Наприкінці 2018 року всі кошти надані в борг були повернуті в повному обсязі. На початку жовтня 2019 з ним зв`язався [PERSON] з пропозицією залучити кошти від третіх осіб, з метою укладення з ним договору позики у сумі 5024000,00 грн, що еквівалентно 200000 доларів США, надавши йому в борг на термін 6 місяців та в якості забезпечення позики передати в іпотеку нерухоме майно. Водночас, [PERSON] повідомила, що в їх інвестиційних проектах вже тривалий час, також приймає участь [PERSON] , яка є її найближчою подругою, а також бізнес партнером та має бажання під гарантії власної нерухомості залучити кошти третіх осіб, що в декілька разів збільшить її особисте матеріальне становище зокрема та допоможе значно підвищити рентабельність їхньому спільному бізнесу в цілому. Враховуючи характер відносин та матеріальну зацікавленість стосовно отримання прибутку від укладання вищезгаданого договору позики, гр. [PERSON] виявлено бажання виступити поручителем Позичальника, у зв`язку з чим нею надано гр. [PERSON] нотаріальну довіреність на право укладання договору іпотеки та передані оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно. 05.11.2019 [PERSON] підписав договір позики та отримав суму позики у повному обсязі. Того ж дня [PERSON] повідомив [PERSON] про відсутність можливості укласти Договір іпотеки одразу оскільки у [PERSON] виникли якісь непередбачені справи по бізнесу та вона не зможе бути присутньою, однак запевнив мене, що вирішить це питання найближчим часом. Наступного дня, між [PERSON] та громадянкою України [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності посвідченої Халік В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06.11.2019 за реєстрованим №1866, діяла [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 07.11.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Недоступом Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2965. Маючи грошові зобов`язання перед третіми особами, від яких залучались грошові кошти на укладення Договору позики від 05.11.2019, [PERSON] було передано третій особі зазначену квартиру в якості забезпечення по поверненню грошових коштів. Оскільки відповідачем [PERSON] не було виконано вимоги щодо своєчасного повернення суми позики перед третіми особами, право власності на об`єкт іпотеки перейшло до [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2020. Відповідач [PERSON] вважає, що оспорюванні Договір позики та Договір іпотеки укладені дієздатними, повнолітніми особами з належними повноваженням на укладення таких правочинів, відтак, необґрунтованими є посилання позивача на те, що укладання Договору не відповідало її внутрішній волі, а довірена особа ( [PERSON] ) діяла за межами наданих їй повноважень для вчинення такого правочину. 26.02.2021 на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.02.2021 позивачу стало відомо, що [PERSON] є власником квартири, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1501683980000, за оскаржуваним у даній справі договором іпотеки. У зв`язку з наведеним, позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог та клопотання про залучення до участі у даній справі співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , яке задоволено ухвалою суду від 26.04.2021. Таким чином, позивач просить суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати недійсним Договір позики від 05.11.2019, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , Договір іпотеки від 07.11.2019, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В. та зареєстрований у реєстрі за №2965, укладений між [PERSON] та [PERSON] , витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1501683980000, з володіння [PERSON] у власність [PERSON] [PERSON] надіслав до суду клопотання, відповідно до якого вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки 02.07.2020 ним набуто право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1501683980000, та жодних спірних відносин, наявних заборон на вищезгадане нерухоме майно при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості не було, так само, як і не було наявних підтверджених відомостей, стосовно оскарження права власності за попереднім власником. Просив суд розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні вимог позивача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2021 закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/7133/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними та призначено справу до розгляду в судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідач- 1 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, представника не направив. Відповідач-3 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, представника не направив. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, враховуючи думку учасників, що беруть участь у справі, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність інших учасників на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що позивачка [PERSON] є власницею квартири за адресою [ADDRESS] . Між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики від 05.11.2019, відповідно до якого [PERSON] позичив (передав у власність), а [PERSON] отримав грошові кошти в загальній сумі 4954000,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США. Відповідно до п. 6 Договору позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника, по поверненню суми позики, Позичальник зобов`язується забезпечити укладення договору поруки між Позикодавцем та громадянкою України [PERSON] (Поручитель), та договору іпотеки з передачею в іпотеку Позикодавцеві наступного нерухомого майна Поручителя: квартири загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою [ADDRESS] та належить Поручителю відповідно Договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2018, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Праведник Н. О. Згідно з п. 10 Договору позики, якщо Позичальник ухиляється від виконання зобов`язань за Договором позики, Позикодавець вправі задовольнити свої вимоги шляхом накладення стягнення на об`єкт іпотеки на умовах, визначених законодавством України та укладеними договорами. На виконання основного зобов`язання, між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності посвідченої Хлік В. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06.11.2019 зареєстрованим №1866, діяла [PERSON] , був укладений Договір іпотеки від 07.11.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В. та зареєстрований у реєстрі за №2965, відповідно до якого Іпотекодавець ( [PERSON] ) передає в іпотеку Іпотекодержателю ( [PERSON] ) нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] відповідно Договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2018, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Праведник Н. О. Відповідно до п. 4.3.3 Договору іпотеки, у разі невиконання умов Основного зобов`язання Іпотекодавець має право звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суму позики, пеню, штраф, інші платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання, а також витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису. Підпунктом 5.1.1 п. 5.1 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на Предмет іпотеки у разі якщо на день, визначений Договором Позики, або додатковими угодами до нього, Позичальник (Іпотекодавець) не поверне Іпотекодержателеві суму позики в повному обсязі чи не сплатить іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання. Договір підписаний у присутності приватного нотаріуса Недоступа Д. В., особи сторін встановлено, їх дієздатність повноваження представника а також належність [PERSON] квартири перевірено. Враховуючи що [PERSON] порушено термін виконання зобов`язання за Договором позики від 05.11.2019, [PERSON] надіслав вимогу про усунення порушення відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» на адресу [PERSON] та [PERSON] 27.04.2020 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого [PERSON] став власником квартири загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою [ADDRESS] . В подальшому, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2021, право власності на квартиру загальною площею 51,5 м2, що розташована за адресою [ADDRESS] , зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. 02.07.2020 за [PERSON] на підставі Договору іпотеки від 29.05.2020 укладеного з [PERSON] . Згідно відомостей про основне зобов`язання: Строк виконання основного зобов`язання: 01.06.2020, розмір основного зобов`язання: 4954000,00 грн, правочин в якому встановлено основне зобов`язання: договір позики б/н від 01.11.2019. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договір позики від 05.11.2019, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] позичив (передав у власність), а [PERSON] отримав грошові кошти в загальній сумі 4954000,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США має усі істотні умови договору та відповідає вищевказаним нормам законодавства. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Статтею 1004 ЦК України встановлено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Довіреність від 06.11.2019, на підставі якої було вчинено Договір іпотеки, містить чітко визначені повноваження повіреного ( [PERSON] ) вчиняти від імені [PERSON] правочини, пов`язані з розпорядженням (продажем, передачею в іпотеку, обміном на інше майно, здачею в найм (оренду)), належної [PERSON] квартири що розташована за адресою [ADDRESS] . В довіреності зазначено, що зміст ст.ст. 237-241, 244-245, 247-250 ЦК України щодо поняття підстав представництва, правочинів, які може вчиняти представник, правових наслідків вчинення правочину представником, передоручення, вчинення правочинів з перевищенням повноважень, представництва за довіреністю, форми довіреності, строку довіреності, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника на вчинення дій, які були визначені довіреністю, ст.ст. 57-74 СК України, щодо права особистої приватної власності дружини та чоловіка та права спільної сумісної власності подружжя, ст. ст. 15-17, 167, 168, 172, 179 ПК України, [PERSON] нотаріусом роз`яснено. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України). Згідно з ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов`язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18. Позивач, посилаючись на статті 232, 238 ЦК України, не надала належних та допустимих доказів для визнання договорів позики та іпотеки недійсними. Договір іпотеки укладено від імені [PERSON] з її дозволу, що відображено в довіреності підписаної позивачкою, яка розуміла наслідки таких дій, що підтверджено в судовому засіданні. Видаючи довіреність, позивачка в такий спосіб здійснила волевиявлення щодо розпорядження своїм майном, надавши довіреній особі таке право, що включало в себе право передачі майна в іпотеку, указана довіреність недійсною не визнавалася, на час укладення Договору іпотеки від 07.11.2019 чинності не втратила, суд приходить висновку що [PERSON] , уклавши Договір іпотеки від імені [PERSON] , в такий спосіб реалізувала надане їй довіреністю право розпоряджатися належною довірительці квартирою. У зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачкою, таким чином, повірений діяв у межах наданих йому повноважень, без їх перевищення. Cуд відхиляє доводи позивачки щодо зловмисної домовленості [PERSON] та [PERSON] під час укладення договору, внаслідок чого настали несприятливі для позивачки наслідки, оскільки вона не довела умислу підміни волі позивачки на момент укладення оскаржуваного Договору іпотеки, волею представника [PERSON] , оскільки вказане не підтверджується належними доказами, а вироку суду у кримінальному провадженні чи інших процесуальних рішень на даний час не прийнято. Водночас, суд роз`яснює право позивача звернутися до суду із заявою в порядку ст. 423-426 ЦПК України про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами за наявності відповідних підстав. Крім того, позивач вважає, що перехід права власності на належну їй квартиру до [PERSON] відбувся без правових підстав, оскільки недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Так, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця є доведення до його відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Зі змісту позовної заяви вбачається, що у січні 2020 [PERSON] отримала претензію позикодавця [PERSON] від 21.01.2020. Позивачка сама вказує у позові про обізнаність, у зв`язку з отриманням вказаної претензії щодо наміру позикодавця накласти стягнення на об`єкт іпотеки, а саме, квартири що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17. Встановивши, що спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони та представники мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов спірного договору, суд приходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання недійсними договорів позики та іпотеки. Доводи щодо обставин, через які позивачка уклала оспорюваний договір, не мають правового значення для правильного вирішення спору та не спростовують встановлених у справі фактичних обставин. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, під час судового розгляду позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Слід зазначити також, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2020 року у вказаній справі, накладено арешт на квартиру за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер 1501683980000. Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Відповідно до п. 10 постанови Верховного Суду України від 22.12.2006 N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 12.06.2009 р., заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Враховуючи, що у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, то підстави для подальшого застосування заходів забезпечення позову відпали, тому суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed