Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуріна Володимира Миколайовича (далі по тексту - відповідач), згідно з яким просив суд зобов`язати відповідача вчинити дії з оформлення позивачу всіх необхідних свідоцтв про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині та витягів на все майно, на яке має право спадкоємець після смерті рідного батька. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 16.12.2019 надав відповідачу заяву про відкриття спадщини у зв`язку зі смертю [INFO] батька [PERSON] . В подальшому з`ясувалося, що наявний заповіт, згідно якого батько позивача заповів усе своє майно брату позивача. Однак, як вказує позивач, відповідач не роз`яснив йому право про обов`язкову частку у спадщині; права на отримання позивачем документів про сплату грошей нотаріусу; права на домовленість між відповідачем та позивачем про розмір плати за вчинення нотаріальних дій; про існування та розмір плати за вчинення нотаріальних дій. Дізнавшись про своє право на обов`язкову частку у спадщині, позивач відправив нотаріусу документи, після чого відповідач оформив позивачу та його матері, яка також має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, після оформлення яких зазначив про необхідність оплати, з розміром якої позивач не погодився та не погоджується. Позивач категорично не згоден з протиправними діями відповідача, вважаючи вимоги про розмір оплати за вчинені дії незаконними, надані послуги неякісними та протиправними. З урахуванням того, що відповідач протиправно позбавив позивача права на обов`язкову частку у спадщині та права спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою від 22.02.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 20.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого останній заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначає про те, що права позивача не порушені, спір відсутній. 21.10.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив. 27.10.2021 від відповідача надійшла відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 16.12.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . 18.12.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині. 18.12.2020 відповідачем було видано позивачу Свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині щодо вказаних у заяві від 18.12.2020 об`єктів спадкового майна. Позивач, звертаючись до суду, зазначає, що нотаріус не видав йому свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову частку, в той же час, суд звертає увагу на наступне. Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину встановлено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012року № 296/5 (надалі - Порядок). Відповідно до п. 1 глави 10 розділу ІІ Порядку, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Пунктом 2 глави 10 розділу ІІ Порядку встановлено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Відповідно до змісту п. 3 глави 10 розділу ІІ Порядку, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Водночас, суд звертає увагу, що Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Однак, матеріали справи не містять даних про те, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтв про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині після [PERSON] в інших об`єктах спадкового майна, вносив плату за нотаріальні дії та інші дії, покладені законом на нотаріусів, відповідно, без вчинення таких дій нотаріус позбавлений можливості видати Свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову частку. При цьому, слід зазначити, що, враховуючи положення ст. 16 ЦК України, зобов`язання вчинити дії з оформлення всіх необхідних свідоцтв про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині та витягів на все майно, на яке має право спадкоємець, є такими, що не відповідають способам захисту цивільних прав. У постанові від 10.04.2019 у справі №161/9939/17 (провадження №61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. В той же час, відповідно до постанови Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №473/1878/19, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. При цьому, щодо обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд також враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За загальним правилом, встановленим ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, окрім іншого, письмовими доказами. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed