Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

У листопаді 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2014 позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] , у якій зареєстровано четверо осіб: позивач, [PERSON] (дочка позивача, третя особа), [PERSON] (чоловік дочки позивача, відповідач), [PERSON] (онук позивача). З 11.09.2017 відповідач не проживає у квартирі, добровільно знятися з реєстраційного обліку він не бажає. Позивач не може оформити субсидію на спірну квартиру та обмежена у можливості розпорядження нею. Ухвалою від 20.12.2018 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала пославшись на викладені у позовній заяві обставини. Пояснила, що у вересні 2018 р. її дочка розлучилася з [PERSON] , але ще до розлучення вони рік не проживали разом. Відповідач у квартиру не повертався, вселитись не намагався, де фактично він проживає, їй не відомо. У поясненняхщодо позову третя особа [PERSON] виклала аргументи на підтримку позову вказавши, що усі наведені у позовній заяві обставини відповідають дійсності. Відповідач викликався в судове засідання шляхом направлення повісток за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Заслухавши позивача, третю особу, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, виданої Центром комунального сервісу, у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання позивача, відповідача, третьої особи та онука позивача (а.с. 22). Відповідач вселився у спірну квартиру та зареєстрував своє місце проживання у ній у 2010 р. за згодою позивача - матері його дружини [PERSON] 17.09.2018 шлюб між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] розірвано, що підтверджується рішення Дарницького районного суду м. Києва (а.с. 16). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , перебуваючи на реєстраційному обліку у спірній квартирі, два роки не проживає у ній без поважних причин. Вказані обставини підтверджуються даними актів від 29.08.2018, 14.09.2018, 17.10.2018, 02.11.2018, підписаними мешканцями будинку [ADDRESS] (а.с. 17, 18, 19, 20)та показаннями свідків. З показань свідка [PERSON] вбачається, що вона працює консьєржем у будинку, в якому розташована спірна квартира. Як пояснила свідок, що з вересня 2017 р. відповідача вона не бачила ні в будинку ні біля будинку. Знає, що [PERSON] розлучилась з [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила в суді, що проживає по сусідству з позивачем, у квартирі [ADDRESS] , і періодично буває у спірній квартирі. Два роки відповідача вона взагалі не бачила, його речі у квартирі відсутні. Свідок [PERSON] пояснила в суді, що проживає по сусідству з позивачем, у квартирі [ADDRESS] , у них сусідські відносини. З 2017 р. [PERSON] чоловік не живе, з того часу відповідача вона взагалі не бачила ні в будинку, ні біля будинку. Свідок [PERSON] пояснила в суді, що проживає по сусідству з позивачем, у квартирі [ADDRESS] , і періодично буває у спірній квартирі. З відповідачем особисто не знайома, не бачила його два - два з половиною років, його речі у квартирі відсутні. Вирішуючи даний спір, суд керується положеннями цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, основні способи його захисту, сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом та підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Судом встановлено, що на момент набуття позивачем [PERSON] права власності на спірну квартиру відповідач членом її сім`ї не був, у спірній квартирі він не проживає без поважних причин два роки, його майно у житлі відсутнє, впродовж цього часу він житловою площею не цікавився і комунальних послуг не сплачував, угод щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали. Отже зважаючи на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить позивачу, перешкоджає останній у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved