Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 02 березня 2006 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0001/29296, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у сумі 69 000 дол. США на строк до 01 березня 2016 року зі сплатою 12,5 % річних, а позичальник в свою чергу зобов'язувалась належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Крім того, в забезпечення належного виконання вищевказаного зобов'язання між банком та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки від 06 березня 2006 року, за умовами яких відповідачі [PERSON] та [PERSON] виступили поручителями й відповідно взяли на себе обов'язок перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника. Разом з тим, позичальник належним чином умови договору не виконувала, у зв'язку з чим у неї стонам на 11.12.2014 року утворилась заборгованість в сумі 8713,23 дол. США, з яких прострочена сума боргу становить 2650,51 дол. США та заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 719,66 дол. США. Крім того, станом на 11.12.2014 року, відповідно до умов договору, позивачем нарахована пеня за неналежне виконання боржником умов кредитного договору, розмір якої становить 2006,29 дол. США. Посилаючись на вищевказане, банк вважаючи, що у нього виникло право на дострокове стягнення заборгованості з боржника та поручителів, які несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання умов основного зобов'язання, просив достроково стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 11439,18 дол. США (179278,32 грн.), в тому числі: заборгованість за кредитним договором - 8713,23 дол. США (136556,40 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 719,66 дол. США (11178,73 грн.), пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків в сумі 2006,29 дол. США (31443,19 грн.). В судове засідання представник банку не з'явився, та враховуючи те, що розгляд справи неодноразово за клопотанням представника відкладався, неодноразово подавав суду заяви про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача [PERSON], не зважаючи на те, що судом був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав чергове клопотання про відкладення розгляду справи. Разом з тим, суд враховуючи те, що представником відповідача неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням різних причин неможливості з'явитися у судове засідання й відповідно до даних клопотань не подавалися належні докази на підтвердження поважності причин неможливості з'явитися у судове засідання, а також ураховуючи те, що й до чергового клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 16 вересня 2015 року представником відповідача не надано жодного належного доказу на підтвердження поважності причин неможливості з'явитися до суду, суд з метою дотримання розумних строків вирішення даної справи, а також недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з'являються до суду на судовий захист, у тому числі й прав позивача, вважає таку повідну представника відповідача як зловживання своїми правами й відповідно вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника відповідача. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, а також ураховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 02 березня 2006 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0001/29296, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 69 000 дол. США на строк 120 місяців з 02 березня 2006 року по 01 березня 2016 року зі сплатою 12,5 % річних (а/с 7) Так, згідно вимог ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та умови укладеного між банком та відповідачем [PERSON] договору, приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так, судом встановлено, що з метою забезпечення належного виконання вище вказаного зобов'язання 06 березня 2006 року між банком та [PERSON] укладено договори поруки №014/0001/292/96/2, за умовами якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням за вищевказаним кредитним договором в повному обсязі (а/с 14). На аналогічних умовах був також укладений договір поруки №014/0001/292/96/2А від 06 березня 2006 року, за яким поручителем виступає [PERSON]. Крім того, як убачається з п. 5 вказаного вище кредитного договору, позичальник зобов'язувався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу банку щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3 цього договору (відповідно до графіку погашення заборгованості) та остаточне погашення кредиту до 01.03.2016 року на рахунок зазначений у договорі. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого у неї станом на 11.12.2014 року утворилась заборгованість в сумі 8713,23 дол. США,яка складається із простроченої суми боргу в розмірі 2650,51 дол. США та заборгованості по сплаті відсотків в розмірі 719,66 дол. США (а/с 19). При цьому, відповідачем [PERSON] дану суму заборгованості належними та допустимими доказами не спростовано й відповідно не надано суду доказів щодо здійснення нею погашення визначених кредитним договором платежів згідно встановленого умовами договору порядку та графіку, а також доказів щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, не зважаючи на те, що у поданому представником відповідача до початку розряду справи по суті клопотання про витребування доказів, він зазначав, що суму боргу позичальник не визнає, однак ним також в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду на спростування вказаного неналежних та допустимих доказів, зокрема будь-яких платіжних документів на підтвердження сплати визначених умовами договору платежів й відповідно відсутності простроченої заборгованості по їх сплаті, а також клопотання про призначення судово-економічної експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). Так, відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. При цьому, як убачається з п. 9.1 кредитного договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Відповідно до розрахунку заборгованості, за неналежне виконання зобов'язань за договором, банком була нарахована пеня, розмір якої станом на 11.12.2014 року становить 2006,29 дол. США та дана пеня розрахована в межах однорічного строку за період з 12 травня 2014 року по 11 грудня 2014 року (а/с 22). Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). При цьому, право банку на дострокове стягнення заборгованості, відсотків та штрафних санкцій у випадку невиконання позичальником умов договору також передбачене п. 6.5 вищевказаного кредитного договору, підписаного між сторонами й відповідно у визначеному законом порядку не оспореного та не визнаного недійсним. Так, ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Судом встановлено, що позивач 16.10.2014 року на адресу позивача направляв вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором та на адресу поручителів вимоги про усунення порушення за кредитним договором, проте вказані листи-вимоги залишились відповідачами без належного реагування, про що свідчать матеріали справи та належними доказами направлення та отримання цих вимог відповідачами не спростовано (а/с 16-18). Як убачається із роз'яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 травня 2012 року (справа № 6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Крім того, відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. З моменту направлення поручителям вимоги про усунення порушення за кредитним договором до часу звернення до суду з даним позовом шестимісячний строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України не сплив й відповідно відповідачами не надано доказів на спростування вказаного. Крім того, припинення поруки відбувається також у разі зміни основного зобов'язання, яке призводить до збільшення відповідальності поручителя без його згоди, проте з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що відповідальність поручителів була збільшена, відсоткова ставка на протязі дії договору була зменшена на певний період згідно умов додаткової угоди №014/0001/29296/Д до зазначеного кредитного договору від 15.07.2009 року, а в подальшому була такою ж як було обумовлено умовами основного кредитного договору. Таким чином, судом в ході судового розгляду справи не здобуто будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на припинення поруки, а тому поручителі мають нести солідарну відповідальність разом із боржником за невиконання ним своїх зобов'язань по вище вказаному кредитному договору. Разом з тим, при вирішення питання щодо солідарного обов'язку поручителів відповідати за зобов'язаннями боржника, суд враховує те, що умовами укладених між банком та поручителями договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Крім того, норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, також не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. За таких обставин, ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів між собою, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні й відповідно такі висновки відповідають правовій позиції, сформованій Верховним Судом України щодо застосування статті 554 ЦК України, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-255цс15 та згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону, а також зважаючи на те, що станом на 16 вересня 2015 року, на день ухвалення рішення, згідно інформації НБУ курс долара до гривні становить 2199.8165 грн. за 100 дол. США, з відповідачів на користь банку підлягає стягненню сума боргу в розмірі 11439,18 дол. США, що еквівалентно 251 547,56 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 8 713,23 дол. США, що еквівалентно 191 603,92 грн., заборгованості по сплаті відсотків - 719,66 дол. США, що еквівалентно 15 825,32 грн. та пені за несвоєчасну сплату кредиту і відсотків - 2006,29 дол. США, що еквівалентно 44 118,31 грн. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідачів на користь банку також підлягає стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати в рівних частинах з кожного. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved