Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №10 в будинку № 24 по вул. Вознесенського у місті Білицьке Донецької області. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. З відповідачем перебував у шлюбі, який розірвано рішенням Добропіільського міськрайонного суду від 19 квітня 2013 року. 24 грудня 2003 року відповідача було зареєстровано в квартирі, проте з часу розірвання шлюбу в ній не проживає, а тому вважає, що [PERSON] як колишній член сімї власника втратила право користування житлом. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та суду пояснив, що відповідач є його дружиною та 5 років проживають окремо, місця проживання якої йому невідомо, хоча і мають спільну дочку. Крім того суду пояснив, що квартиру вони купляли у період шлюбу за спільні кошти подружжя. Зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутності та з повідомленням причин неявки до суду не зверталась. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України,\~в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з договору купівля продажу квартири від 07 листопада 20103 року, що [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. (а.с.9) Рішенням Добропілсьького міськрайонного суду від 19 квітня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Коляда) [PERSON], [INFO], зареєстрований 07 березня 1997 року виконкомом Білицької міської ради народних депутатів м. Добропілля Донецької області, актовий запис № 13. (а.с.15) З домової книги для реєстрації громадян, які проживають в [INFO], вбачається, що відповідач зареєстрована за даною адресою з 24 грудня 2003 року. (а.с.11-12) Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 4 жовтня 2018 року, відповідач [PERSON] не проживає з 2013 року в квартирі [ADDRESS]. (а.с.14) Таким чином, судом встановлено та підтверджено поясненнями позивача, що позивач під час перебування з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 07 березня 1997року, придбав в 07 листопада 2003 року у власність квартиру [ADDRESS] за спільні кошти подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст.\~60\~Сімейного Кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України). Згідно ч. 1\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1\~ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника жилого будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частина 1\~статті 68 СК України\~передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана позивачем у період шлюбу з відповідачем, а тому вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у звязку із чим [PERSON] не може бути позбавлена свого законного права користування цим нерухомим майном. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014\~року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з частиною 2\~статті 405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сімї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою слід відмовити.

Outcome: dismissed