Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітньої та малолітньої доньок з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, в якому просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду: на користь неї у розмірі 1\~886\~318,52 грн., що є еквівалентом 60\~000 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову; на користь [PERSON] у розмірі 1\~886\~318,52 грн., що є еквівалентом 60\~000 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову; на користь [PERSON] у розмірі 1\~886\~318,52 грн., що є еквівалентом 60\~000\~євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що її чоловік та батько її дітей [PERSON] , [INFO] , загинув при виконанні обов`язку військової служби 25.08.2014 у складі військової частини [NUMBER] на території Луганської області на ділянці відділу прикордонної служби «Красна Талівка» Луганського прикордонного загону, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивач вказала, що з 07.04.2014 по 26.08.2014 її чоловік брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у військовій частині № [NUMBER] [INFO] , що підтверджується відомостями військового квитка серії [NUMBER] та довідкою №10/752 від 04.11.2014. 26.08.2014 чоловік позивача виконував бойове завдання на ділянці відділу прикордонної служби « [INFO] » Луганського прикордонного загону в Луганській області. Приблизно о 16 год. 00 хв. зі сторони Російської Федерації розпочався обстріл прикордонного пункту з мінометів, БТР-82А, БМП та вертольотів Мі-24. У результаті бою прикордонник отримав несумісні із життям поранення та загинув. На переконання позивача, ці обставини не підлягають доведенню, оскільки встановлені у Постанові Апеляційного суду Київської області від 21.03.2018 у цивільній справі № 369/410/17, у якій було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , загинув при виконанні обов`язку військової служби 25.08.2014 у складі військової частини [NUMBER] на території Луганської області на ділянці відділу прикордонної служби «Красна Талівка» Луганського прикордонного загону, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивач вказувала, що внаслідок втрати [PERSON] , який загинув у результаті військової агресії РФ проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким РФ порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона та її діти відчувають безперервні, невгамовні душевні біль, страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, її діти втратили батька, і біль від цієї втрати не пройде ніколи. Зі слів позивача, через загибель [PERSON] вони з дітьми втратили сенс життя та віру в майбутнє, вони постійно відчувають страждання від втрати рідної людини, що не дає їм можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, оскільки вони постійно знаходяться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями, її діти також не можуть повернутися до свого психологічного стану, що існував до загибелі [PERSON] . На думку позивача, безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їй та дітям завдана моральна шкода, є Російська Федерація. Розмір моральної шкоди був визначений позивачем з огляду на судову практику ЄСПЛ по 60\~000 євро їй та кожній з її доньок. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 26.11.2018 було відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.04.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі та їх представники у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, представник позивачів звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі сторони позивачів та їх представників, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, постановити заочне рішення суду. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений через Посольство Російської Федерації в Україні, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За письмовою згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік та батько позивачів [PERSON] , [INFO] . У Постанові Апеляційного суду Київської області від 21.03.2018 у цивільній справі № 369/410/17, у якій було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , загинув при виконанні обов`язку військової служби 25.08.2014 у складі військової частини [NUMBER] на території Луганської області на ділянці відділу прикордонної служби «Красна Талівка» Луганського прикордонного загону, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Поруч із цим, у вказаній постанові суду апеляційної інстанції було встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про одруження від 07.07.2001, серії [NUMBER] позивач доводилась дружиною [PERSON] . Від шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 19.05.2016 [PERSON] була взята на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з довідкою від 19.05.2016 № 3244007950 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Разом із [PERSON] прибули і її діти: [PERSON] та [PERSON] , фактичне місце проживання яких: [ADDRESS] . [PERSON] 10.07.2012 був зачислений у військову частину № [NUMBER] наказом №345-ос. При цьому, з 07.04.2014 по 26.08.2014 брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у військовій частині № [NUMBER] [INFO] , що підтверджується відомостями військового квитка серії [NUMBER] та довідкою № 10/752 від 04.11.2014. Також в довідці зазначається, що [PERSON] загинув [INFO] , під час бою отримав поранення і причини смерті пов`язані із захистом Батьківщини. Відповідно до Акту №132/5 про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби від 11.09.2014, виданого на старшого прапорщика [PERSON] , який загинув внаслідок нещасного випадку 25.08.2014, приблизно о 15.30. Нещасний випадок стався на ділянці відділу прикордонної служби « [INFO] » Луганського прикордонного загону. [PERSON] служив на посаді інспектора прикордонної служби І категорії - технік ВПС « [INFO] » Луганського прикордонного загону, військове звання - старший прапорщик, загальний стаж служби - 17 років 11 місяці, стаж служби за посадою - з 10.07.2012, ідентифікаційний код - [NUMBER] . Як вказано в Акті, нещасний випадок стався за таких обставин, а саме: 25.08.2014 приблизно о 15.00 на ділянці відділу прикордонної служби « [INFO] » Луганського прикордонного загону здійснено напад диверсійно-розвідувальної групи (РФ) на прикордонний наряд. Наряд прийняв бій. Для підтримки прикордонного наряду виїхало підкріплення. З 16.00 25.08.2014 зі сторони РФ розпочався обстріл з 2-х БТР-82А, 2-х БМП, мінометний обстріл та здійснено два залпи НУРС з 2 вертольотів (МІ-25) по позиціям прикордонників. БМП під прикриттям вогню БТРів та вертольотів висунулись до місця знаходження ДРГ та евакуювали особовий склад разом з загиблими та пораненими та територію Росії. О 17.30 бій закінчився. Внаслідок бойового зіткнення військовослужбовець загинув. Вид події - Згідно з Переліком Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків та аварій у ДПС України, затвердженої наказом АДПСУ від 11.04.2006 № 282 ч.1 п.14 - «навмисна травма, заподіяна іншою особою». Шкідливий або небезпечний фактор та його значення - бойові дії. Причини нещасного випадку: Згідно Переліку Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків та аварій у ДПС України, затвердженої наказом АДПСУ від 11.04.2006, № 282, ч. 2, п. 30 - «травмування внаслідок протиправних дій інших осіб» (загибель). Згідно з довідкою про причину смерті № 76 від 26.08.2014 причиною смерті [PERSON] була гостра крововтрата, проникаючі вогнепальні ушкодження грудної клітки та черевної порожнини. З наявних матеріалів справи смерть [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.09.2014, серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №1145 та лікарським свідоцтвом про смерть №76 від 26.08.2014. Старшого прапорщика [PERSON] було виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю, що підтверджується витягом з наказу начальника Луганського прикордонного загону від 19.10.2014 №122-ос. Указом Президента України від 08.09.2014 №708/2014 [PERSON] було посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня. Вказані обставини також підтверджуються наявними у матеріалах справи згаданими документами. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН, сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 згаданої Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016). Статтею 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Відповідно до статті 30 Загальної декларації прав людини, ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. З огляду на ч. 1 ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом. Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. У пункті 2 Будапештського меморандуму вказано, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи було визначено розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі, еквівалентному 60\~000 євро. Зокрема, такі рішення були постановлені Європейським судом з прав людини у справах «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (SagayevaandOthers v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (SultygovandOthers v. Russia (09/10/2014)). Згідно з приписами ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 27 Конституції України ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Пунктом 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Відповідно до положень статей 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. За змістом ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», тимчасово окупованими визнаються частини території Донецької та Луганської областей України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Згідно з приписами ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Обставини збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території України є загальновідомими і, за правилом ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №\~4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №\~4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових благ (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Разом з тим, за приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог статей 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами 3,\~4\~ст.\~82\~ЦПК України\~передбачено,\~що Обставини,\~визнані судом\~загальновідомими,\~не потребують\~доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу вказаних міжнародних та національних правових норм, судової практики ЄСПЛ, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Невід`ємне право на життя чоловіка та батька позивачів [PERSON] , передбачене статтею 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області на ділянці відділу прикордонної служби «Красна Талівка» Луганського прикордонного загону. За таких обставин суд визнає, що внаслідок загибелі чоловіка та батька позивачів їм безумовно завдано моральної шкоди і безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їм завдана ця моральна шкода, є Російська Федерація. Розмір моральної школи, що має бути відшкодований позивачу та її донькам, визначений нею для кожної з них на рівні 1\~886\~318,52 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 60\~000,00\~євро. Як було вже вказано вище за текстом, такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (SagayevaandOthers v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (SultygovandOthers v. Russia (09/10/2014)). Відповідачем в ході розгляду даної справи не було спростовано вказаних обставин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів є обґрунтованими і тому вони підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються\~\~з судового збору, позивач на підставі п. 22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому, з відповідача на користь держави стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 8\~810,00 грн.. З огляду на вищенаведене, з урахуванням вимог Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, рішення ЄСПЛ «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (SagayevaandOthers v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (SultygovandOthers v. Russia (09/10/2014)), Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст.ст.\~15, 16, 23, 1166 ЦК України, п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №\~4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст. 5, 12, 13, 77-82, 141, 259, 263-265, 268, 280-281 ЦПК України, суд,\~-

Outcome: approved