overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

У позовній заяві, зареєстрованій в канцелярії суду 29.05.2018 року, [PERSON] просить постановити рішення про визнання її власником розташованих по вулиці Дружби 25 в селі Куснища Любомльського району Волинської області житлового будинку, господарських будівель і споруд в порядку спадкування. Вимоги обґрунтувала тим, що є спадкоємцем за заповітом після смерті 05.05.2003 року її матері [PERSON]. Спадщину прийняла в порядку ст.549 ЦК України 1963 року, проте спадкові права не може оформити, так як майно не було зареєстроване за спадкодавцем у державних органах. Інші спадкоємці майна, зазначені в ст.1241 ЦК України, відсутні. Будівлі відповідають державним нормам і правилам, придатні для експлуатації і проживання, а самочинне будівництво не виявлене, що встановлено під час технічної інвентаризації. В підготовче засідання сторони не зявились. Позивачка у позовній заяві просила розгляд справи проводити без її участі. Любомльський міський голова подав у канцелярію суду заяву про визнання позову і розгляд справи без участі представника місцевої Ради. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідження змісту позовних вимог приводить суд до висновку, що вони відповідають положенням ст.ст.524, 525, 527, 534, 548, 549 ЦК України 1963 року, ст.ст.328, 392, 1216, 1218, 1220, 1233, 1235, 1268, 1297 ЦК України 2003 року. Враховуючи вказані положення матеріального та процесуального закону, зміст позовних вимог та їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, встановлено підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні та задоволення позовних вимог. Згідно зі ст.142 ЦПК України у звязку з визнанням позову 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, позивачу слід повернути з державного бюджету.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

У позовній заяві Любомльська райдержадміністрації як орган опіки та піклування просить постановити рішення про звільнення [PERSON] від обовязків піклувальника над неповнолітнім [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що неповнолітній [PERSON], [INFO], перебуває на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Його матір рішенням Любомльського районного суду від 13.01.2010 року позбавлена батьківських прав, а опікуном дитини призначено відповідача [PERSON], [INFO]. По досягненню дитиною чотирнадцятирічного віку в силу ч.2 ст.76 ЦК України відповідач набула статусу піклувальника. Упродовж останнього року стосунки між піклувальником та підопічним погіршились. Восени 2017 року неповнолітній пропускав заняття в Луківському професійно-технічному училищі, виявляв небажання проживати разом з відповідачем. Через неподання відповідачем відповідної заяви і документів в управління соцзахисту неповнолітньому [PERSON] з 01.11.2017 року не призначена соціальна допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням. 03.07.2018 року відповідач сама подала в службову у справах дітей заяву про вирішення питання щодо звільнення її від виконання обовязків піклувальника у звязку із її похилим віком. На даний час неповнолітній [PERSON] навчається в державному навчальному закладі «Войнилівський професійний ліцей» Івано-Франківської області, проживає у родичів. В підготовче засідання сторони не з'явились. Представник позивач та відповідач в канцелярію суду подали заяви кожен окремо про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутності. За таких обставин суд провів розгляд позову в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно із ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідження змісту позовних вимог та їх обґрунтування приводить суд до висновку, що вони відповідають положенням ст.75 ЦК України, ст.251 СК України. Враховуючи вказані положення матеріального та процесуального закону, зміст позовних вимог та їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, встановлено підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні та задоволення позовних вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

У позовній заяві ПАТ «ВБР»(далі Банк) просив постановити рішення про стягнення з [PERSON] 13581,11 гривні заборгованості по кредиту. Вимоги обґрунтовано тим, що 12.12.2013 року Банк та [PERSON] уклали кредитний договір №IKCASHVG.144337.005, за умовами якого відповідач отримала кредит на споживчі потреби в сумі 15450 гривень строком до 11.12.2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1 відсоток від суми кредиту по договору щомісяця. В порушення умов договору відповідач свої зобовязання не виконала, через що станом на 22.04.2016 року у неї виникла заборгованість на загальну суму 13581,11 гривень, з них: по кредиту 2714,42 гривень, прострочена заборгованість за кредитом 5017,42 гривень, за процентами 20,76 гривень, прострочена заборгованість за процентами 1436,96 гривень, по комісії 1699,50 гривень, а також 2692,05 гривень пені. В судове засідання сторони не зявились. Представник позивача до позовної заяви додав клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду. Відповідач [PERSON] на перше засідання подала заяву про сплату заборгованості в загальній сумі 7000 гривень, про причини неявки в друге засідання не повідомила, своєї позиції щодо процедури розгляду позову і його суті не висловила. На судове повідомлення про надходження першої заяви відповідача щодо часткового погашення заборгованості представник відповідача подав заяву про зменшення заявленого розміру позовних вимог до 7675,80 гривні. За таких обставин суд провів заочний розгляд позову в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Аналізом доказів по справі встановлено таке. Факт укладення кредитного договору і наведених в позовній заяві його умов доведено копією договору, в тому числі, щодо предмета і строку його дії, прав і обовязків сторін, порядку надання і повернення кредиту та сплати належних платежів, відповідальності сторін. Виконання Банком обовязку надати кредит підтверджено заявою на видачу готівки №321157 з підписом відповідача про одержання. Наявність заборгованості у відповідача стверджена розрахунком по договору №IKCASHVG.144337.005, який відповідає умовам договору і є арифметично правильним. Таким чином, дослідження змісту позовних вимог і їх обґрунтування та аналіз доказів приводить суд до висновку, що заявлені і остаточно визначені вимоги Банку відповідають положенням ст.ст.525, 526, 530, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України та умовам договору і підлягають повному задоволенню. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

У позовній заяві, поданій від імені [PERSON] її представником [PERSON], позивач просить постановити рішення про визнання за нею права на завершення приватизації та реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,25 га в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON]. Вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Вишнівської сільської ради №6/5.1 від 25.04.1996 року батькові позивача [PERSON] була передана в порядку приватизації згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га. За життя [PERSON] розпочав процедуру приватизації, однак її не завершив. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON], але правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку також не оформила. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивач, яка спадщину прийняла шляхом звернення в нотаріальну контору з відповідною заявою у встановлений законом строк. Через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом їй було відмовлено. Тому реалізація її спадкових прав можлива лише в судовому порядку шляхом визнання права на завершення приватизації та реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку. В судове засідання сторони не зявились. Представник позивача в позовній заяві просила розглядати справу у її відсутності. Вишнівською сільською радою подано заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника Ради. Згідно із ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідження змісту позовних вимог приводить суд до висновку, що вони відповідають положенням ст.ст.1218, 1223, 1261, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст.81, 125, 126, п.1 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України. Враховуючи вказані положення матеріального та процесуального закону, зміст позовних вимог та їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, встановлено підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Згідно із ст.142 ЦПК України у звязку з визнанням відповідачем позову позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

У позовній заяві, поданій від імені [PERSON] її представником [PERSON], позивач просить постановити рішення про визнання за нею права на завершення приватизації та реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,40 га в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її матері [PERSON]. Вимоги обґрунтувала тим, що є спадкоємцем за законом. Спадщину після смерті матері прийняла в порядку ст.549 ЦК УРСР. До складу спадкового майна увійшла земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,40 га, яку спадкодавцю безкоштовно було передано у власність відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» рішенням виконкому Олеської сільської ради Любомльського району №33 від 25.12.1996 року, яке було уточнене рішенням №24/3 від 14.10.2009 року в частині цільового призначення земельної ділянки. За життя [PERSON] розпочала процедуру приватизації, однак її не завершила. Через відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на земельну ділянку у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом позивачу було відмовлено. Тому реалізація її спадкових прав можлива лише в судовому порядку шляхом визнання права на завершення приватизації та реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку. В судове засідання сторони не з'явились. Представник позивача в позовній заяві просила розглядати справу у її відсутності. Вишнівською сільською радою подано заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника Ради. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідження змісту позовних вимог приводить суд до висновку, що вони відповідають положенням ст.ст.529, 549 ЦК України 1963 року, ст.ст.125, 126, п.1 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України. Враховуючи вказані положення матеріального та процесуального закону, зміст позовних вимог та їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, встановлено підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Згідно із ст.142 ЦПК України у зв'язку з визнанням відповідачем позову позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що 10 жовтня 2008р. вони з відповідачкою [PERSON] зареєстрували шлюб у ВРАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1706, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ № 054188 від 23 листопада 2009 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO].. Спільне життя з відповідачкою не склалося через різницю характерів, відсутність взаєморозуміння і довіри між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки, в наслідок чого їхнє подальше життя і збереження шлюбу стало суперечити його інтересам. З 2011 року ведення ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя у них немає, просить суд розірвати шлюб між ними В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, та не надавати сторонам терміну для можливого примирення. Відповідач у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечила. Просила суд шлюб розірвати. Крім того, надала суду свідоцтво про зміну імені серії 1-ГЮ № 004035, видане 25 лютого 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, з якого вбачається, що громадянка «Буйвол Галина Василівна» змінила прізвище на «Мельничук Галина Василівна» про що в книзі реєстрації зміни імені 25.02.2015 р. зроблено відповідний актовий запис № 17. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 10.10.2008р. сторони зареєстрували шлюб у ВРАЦС РМУЮ, актовий запис № 1706, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ № від 23 листопада 2009 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сторони протягом тривалого часу не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного із них. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає не доцільним в ході розгляду цієї справи вживати заходів для примирення подружжя [PERSON]. Отже, судом встановлені достатні підстави для розірвання шлюбу. Понесені судові витрати позивача за сплату судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., віднести за його рахунок. На підставі ст. ст. 110, 112, 180, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що 12 червня 1998 року вони з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, актовий запис № 642 від 12 червня 1998 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено, також на розгляді в Рівненському міському суді Рівненської області знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу та про визнання права особистої приватної власності на майно. Діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Позивач не може в повній мірі забезпечити їхніх спільних дітей, оскільки [PERSON] являється дитиною-інвалідом та хворіє цукровим діабетом І типу у важкій формі. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно - з них 4000 грн. на утримання дочки [PERSON], [INFO] та 1000 грн. на утримання сина [PERSON], [INFO] щомісячно, починаючи з моменту подання позову, а саме 22 вересня 2015 року і до досягнення повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги зменшила, про що подала суду відповідну заяву просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, а саме 1000 грн. на утримання дочки [PERSON] і 1000 грн. на утримання [PERSON], починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Представник відповідача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечила. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку, що зменшені позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 12 червня 1998 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, актовий запис № 642. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO], яка є дитиною-інвалідом (медичний висновок №113 від 03.09.2014 року) та [PERSON], [INFO]. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та спільне проживання припинено. Діти проживають разом із матірю. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Віповідно вимог ст. 181 СК України, способи виконання батьками обовязку утримувати дитину, визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Отже, судом встановлені підстави для стягнення аліментів. Судові витрати у сумі 487,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь державного бюджету. На підставі ст. ст.180, 181, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що 15 липня 2015 року вони з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у ВРАЦС РМУЮ, актовий запис № 777, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 15.07.2015 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження від 07.08.2015 року серія [NUMBER]). Внаслідок зловживання алкогольними напоями відповідач [PERSON] перестав забезпечувати утримання їхньої дитини та допомагати позивачу вести домашнє господарство, поклав обов'язок утримання сім'ї лише на позивача. Відповідач не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги зменшила - просила суд стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечив. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 15 липня 2015 року ВРАЦС РМУЮ сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 777. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження від 07.08.2015 року серія [NUMBER]). Відповідач [PERSON] належним чином не забезпечує утримання їхньої дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Віповідно вимог ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Отже, судом встановлені підстави для стягнення аліментів. Судові витрати у сумі 487,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь державного бюджету. На підставі ст. ст.180, 181, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved