Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON], відповідно до якого просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,52 га розташованої на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований відділом Держкомзему у Казанківському районі від 20.07.2011 року за №482368004000066 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що її колишньому чоловіку [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, належить земельна ділянка площею 12,52 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. 01.12.2016\~ року [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцями його майна є їхні спільні неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що прийняли спадщину на підставі ч.4 ст.1268 ЦК України. Спадкова земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача на підставі договору оренди землі строком на 49 років, про його державну реєстрацію в Книзі реєстрації договорів міститься запис від 20.07.2011 року за №482368004000066. Ні орендодавець ні відділ Держгеокадастру в Казанківському району Миколаївської області примірника зазначеного договору оренди землі не має, а відповідач копію примірника зазначеного договору оренди землі не надає, крім того, при виконавчому провадженні щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей, відділ Держземагенства, на запит державного виконавця від 27.01.2014 року, не надав інформації щодо перебування зазначеної земельної ділянки в оренді. У позивача виникає сумнів у законності зазначеного договору оренди землі, а саме через те, що відповідач приховує інформацію про підписання [PERSON] договору оренди землі та чи відповідає договір вимогам ЗУ «Про оренду землі», що і стало підставою її звернення до суду. 25.05.2017 року позивач [PERSON] надала суду письмову заяву про зміну підстав позову в якій зазначила, що зазначений договір оренди земельної ділянки є удаваним тому, що вчинений з метою приховати заборонений законом правочин купівлі продажу землі, а тому є нікчемним, просила суд визнати недійсним (нікчемним) договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,52 га розташованої на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований відділом Держкомзему у Казанківському районі від 20.07.2011 року за №482368004000066 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки укладений з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, який є нікчемним. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, зазначив, що спірний договір оренди було укладено з вільним волевиявленням сторін, правочин було зареєстровано у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис від 20.07.2011 року, суду не надані докази щодо прийняття спадщини спадкоємцями, в інтересах яких поданий позов, вважає твердження позивача про невідповідність договору умовам законодавства є надуманими, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свідок по справі [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], за її присутністю було отримано від [PERSON] 49000 грн. за продаж землі і складено про це розписку. Свідок по справі [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], за її присутністю було отримано від [PERSON] 49000 грн. за оренду земельної ділянки і складено про це розписку. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків по справі, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON], який є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №127731, виданого 12 серпня 2008 року, належить земельна ділянка площею 12,52 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. 01.12.2016\~ року [PERSON] помер. 26.09.2008 року між [PERSON] та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення ріллю, яка знаходиться в межах території Миколаївської сільської ради та належить орендодавцю на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯЗ №127731, виданого 12 серпня 2008 року (п.1 Договору). Також 26.09.2008 року [PERSON], за присутністю двох свідків: [PERSON] та [PERSON] було складено розписку про отримання від [PERSON] 49000 грн. за продаж землі. Крім того, зі змісту договору оренди також вбачається, що сторони дійшли згоди, крім іншого про: строк дії договору; орендну плату; умови використання земельної ділянки; умови і строки передачі земельної ділянки; умови повернення земельної ділянки; обмеження використання земельної ділянки, а також визначили порядок внесення змін до договору, припинення його дії та сторону орендодавця, яка несе ризик випадкового знищення або пошкодження обєкта оренди. Зазначений договір оренди землі зареєстрований відділом Держкомзему у Казанківському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.07.2011 року за №482368004000066. Відповідно до\~ст.13 ЗУ «Про оренду землі»\~договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Стаття 629 ЦК України\~зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч.2\~ст.631 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1\~ст.210 ЦК України). Відповідно до ч.3\~ст.640 ЦК України\~передбачено, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно\~ст.125 ЗК України\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч.2 указаної статті цього Кодексу, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно із п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що виникають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За правилами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити ті обставини, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). До нікчемних правочинів, зокрема, належать правочини, які вчинені недієздатною особою (ст.226 ЦК України), правочини, які порушують публічний порядок (ст.228 ЦК України), правочини щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинені із недодержанням письмової форми (ст.547 ЦК України), правочини, якими скасовуються чи обмежуються відповідальність за умисне зобовязання (ст.614 ЦК України) та інші. З наведеного слідує, що нікчемність правочину має бути прямо застережена у відповідній нормі закону. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Згідно із вимогами ч.1 статті 11\~ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог\~статті 214 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Отже, договір оренди земельної ділянки за своєю правовою природою є оспорюваним правочином, недійсність якого може бути встановлена за певних умов, визначених законом. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації (ст.640 ЦК України,\~ст. 125 ЗК України). Як убачається з матеріалів справи, оспорюваний договір оренди землі зареєстрований відділом Держкомзему у Казанківському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.07.2011 року за №482368004000066. У цьому звязку суд вважає, що посвідчення та реєстрація правочину посадовими особами, які, у випадку прямої невідповідності умов договору вимогам закону, мали б відмовити у вчиненні таких дій, свідчать про оспорюваний характер цього договору та помилковість доводів позивача щодо його нікчемності. Суд, враховує зазначене та звертає увагу на те, що позивач у своїй позовній заяві не вказує, які права її дітей, як спадкоємців, порушено, адже сам по собі факт використання відповідачем земельної ділянки з 2008 року, не вказує на порушення прав [PERSON] як орендодавця. В судовому засіданні позивач жодного доказу в обґрунтування висновку про те, що договір оренди від 26.09.2008 року на час його вчинення не відповідав інтересам та волевиявленню [PERSON] не надала та у своїй позовній заяві не вказує. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що обидві сторони договору оренди діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Посилання позивача на вказану розписку як на доказ фактичного укладення договору купівлі-продажу є безпідставними, так як намір в майбутньому укласти такий договір, до того ж висловлений лише однією стороною і без зазначення часу такого волевиявлення, тобто до чи після укладення договору оренди не змінює умов укладеного договору оренди та не перетворює його у приховану сторонами угоду. Оскільки під час розгляду справи судом підстав для визнання недійсним (нікчемним) договору оренди землі не встановлено, похідні позовні вимоги щодо стягнення з відповідача судового збору та правової дороги також не підлягають задоволенню. З аналізу зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем викладених у позовній заяві вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed