Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за [PERSON] в порядку набувальної давності право приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] та має загальну площу 43,8 кв.м, у тому числі 28,2 кв.м житлової площі, і складається з наступних приміщень: 1 - коридор площею 4,8 кв.м; 2 - житлова кімната площею 11,3 кв.м; 3 - комора площею 1,2 кв.м; 4 - житлова кімната площею 16,9 кв.м; 5 - кухня площею 6,2 кв.м; 6 - санвузол площею 2,6 кв.м та І - балкон площею 0,8 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням від 23 травня 2017 року у справі № 204/726/17, яке набрало чинності 06 червня 2017 року, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська задовольнив позов про визнання колишнього чоловіка позивача - [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Рішенням встановлено, що 23 лютого 1977 року вказана двокімнатна квартира шляхом видачі ордеру № 194 була надана Південним машинобудівним заводом в користування [PERSON] та членам його родини, а саме: дружині [PERSON] та сину [PERSON] 29 листопада 1991 року вони з [PERSON] зареєстрували шлюб та стали проживати у вказаній квартирі разом із [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї наймача. В 1996 році [PERSON] і [PERSON] розлучилися. 16 серпня 1996 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та стала проживати разом з ним в будинку [ADDRESS] , а позивач з [PERSON] залишились вдвох проживати у вказаній квартирі. 15 жовтня 2001 року позивач у встановленому порядку була зареєстрована у вказаній квартирі. [INFO] [PERSON] помер, а вона з [PERSON] стали проживати разом із [PERSON] в будинку [ADDRESS] . Під час проживання за вказаною адресою стосунки між позивачем та [PERSON] погіршились, у зв`язку з чим у 2008 році позивач повернулася проживати у спірну квартиру, а [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю, оскільки вона потребувала стороннього догляду в зв`язку з хворобою. 09 червня 2010 року позивач та [PERSON] розірвали шлюб. [INFO] [PERSON] померла, але після її смерті [PERSON] без поважних причин у спірну квартиру не повернувся на протязі більше чотирьох років, що стало підставою для задоволення позову. Рішенням Красногвардійського районного суду від 23 травня 2017 року у справі № 204/726/17 встановлено, що в період з 2008 року до 23 травня 2017 року, тобто до дня ухвалення вказаного судового рішення, позивач постійно проживала в квартирі [ADDRESS] . Вказане судове рішення доводить той факт, що спірна квартира до цього часу не приватизована і знаходиться в комунальній власності відповідача, тобто територіальної громади м. Дніпро. Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року у справі № 204/726/17 встановлено, що позивач вселилась в квартиру у встановленому законом порядку, як дружина сина наймача квартири, а значить добросовісно заволоділа та користувалась вказаною квартирою. В період з 23 травня 2017 року до цього часу позивач продовжила постійно та безперервно проживати у вказаній квартирі і добросовісно користуватися нею. З 15 жовтня 2001 року і до цього часу позивач зареєстрована в спірній квартирі. Ніхто ніколи не заявляв про наявність права власності на спірну квартиру і не претендував на отримання такого права. На даний час ніхто, крім позивача, не має права користування спірною квартирою. Таким чином, з 2008 року і до дня розгляду судом позовної заяви, впродовж, як мінімум, дванадцяти років, позивач відкрито та безперервно володіє та користується квартирою [ADDRESS] , якою добросовісно заволоділа, як член сім`ї наймача квартири, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на підстави, які зазначені у відзиві. Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, вислухавши пояснення свідків, які були допитані безпосередньо судом в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням задоволена. Визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] (арк.с.13-16). 23 лютого 1977 року Південним машинобудівним заводом на підставі рішення керівництва Південного машинобудівного заводу КБ «Південне» від 10 лютого 1977 року №32, [PERSON] та членам його родини: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, видано ордер №194 на право зайняття квартири [ADDRESS] (арк.с.14 зворот). [PERSON] та [PERSON] проживали у спірній квартирі, як члени сім`ї наймача (арк.с.14). Після смерті вітчима [PERSON] , відповідач [PERSON] разом із [PERSON] переїхав жити до своєї матері [PERSON] в домоволодіння [ADDRESS] . Проживаючи за вказаною адресою, стосунки між ним та [PERSON] погіршилися, у зв`язку з чим в 2008 році [PERSON] забрала свої особисті речі і повернулася проживати у спірну квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю, оскільки вона потребувала стороннього догляду у зв`язку із хворобою. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22 жовтня 2010 року Красногвардійським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 15 жовтня 2001 року [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (арк.с.7, арк.с.14 зворот). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до довідки № 540 КП «Жилсервіс - 2» від 29.09.2017 року, [PERSON] , 1952 року народження, проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 17.07.2017 року, зареєстрована 1 людина (арк.с.10). 05 червня 2020 року ФОП [PERSON] виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] за замовленням [PERSON] (арк.с.17-23). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] проживає у будинку, майже 15 років, в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] вселилась до квартири, як дружина сусіда [PERSON] , вони жили однією сім`єю. У 90 -х роках дід з бабою розлучилися, [PERSON] з [PERSON] доглядали бабусю. З 2008 року [PERSON] повернулася до квартири, та почала проживати у квартирі сама. Всі комунальні послуги сплачує вона сама, мешкає сама, іншого житла не має. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] з 1994 року проживає у будинку [ADDRESS] , була дружиною [PERSON] . Батьки [PERSON] отримали квартиру на підставі ордера. Спочатку [PERSON] та [PERSON] мешкали у квартирі разом з батьками. Потім з 2003 року [PERSON] проживає у квартирі сама, іншої сім`ї не має, іншого житла не має. [PERSON] був виписаний з кватири на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим мaйном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі№ 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1,ч. 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, суд приходить до висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття спірної квартири у власність за набувальною давністю, при цьому судом враховано, що позивач користувалася спірною квартирою на законних підставах, як член сім`ї наймача. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього було оформлено у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed