Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У лютому 2015 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі на утримання дітей, тобто на [PERSON] у розмірі 750 грн. 00 коп., а на [PERSON], 550 грн. 00 коп., посилаючись на ті підстави, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку стосовно утримання та виховання своєї дитини та у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги. У судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, зазначивши, що діти потребують додаткових витрат. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував частково, надавши заяву в якій зазначив, що згоден сплачувати на обох дітей аліменти у розмірі 500 грн. 00 коп. (а.с.19). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1, 3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно статті 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне положення дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей, інші обставини, що мають істотне значення для справи. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено у судовому засіданні, між сторонами було укладено шлюб 14.07.2000 р. у відділі реєстрації громадянського стану Старокиївського районного управління юстиції у м. Києві, який 21.02.0212 р. було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва (а.с.6-8). Від даного шлюбу у сторін є спільні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.3-4). Враховуючи обов'язок обох батьків утримувати дитину, а також обставини, зазначені у ст. 182 Сімейного Кодексу України та погодження сторін, щодо розміру аліментів, суд вважає необхідним призначити аліменти на утримання дітей [PERSON], та [PERSON] у твердій грошовій сумі 500 грн. 00 коп. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Таким чином, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що передбачені законом підстави стягнення аліментів з відповідача підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial