Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

у лютому 2018 р. позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаної квартири, стягнення з відповідача грошової компенсації в рахунок частки позивача у спільному майні подружжя, а саме: Ѕ частини вартості автомобіля Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , об`єм двигуна 1595 , що становить 104700 грн 00 коп., Ѕ частини вартості автомобіля марки Ford модель Transit, тип-пасажирський-В, д.н.з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , 2002 року випуску, об`єм двигуна 2402, що становить 82616 грн 00 коп., Ѕ частини від суми грошових коштів, що були виплачені в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором кредиту №10-29/2283 від 21.07.2006, укладеного між відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 488075 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.06.2007 позивач та відповідач зареєстрували шлюб. З січня 2017 р. сторони фактично припинили шлюбні відносини та проживають окремо. У період перебування сторін у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Подружжям було придбано наступне майно: автомобіль Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , об`єм двигуна 1595 ; автомобіль марки Ford модель Transit, тип-пасажирський-В, д.н.з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , 2002 року випуску, об`єм двигуна 2402, квартира [ADDRESS] за ціною 926120 грн. 00 коп., яка зареєстрована за відповідачем. З метою сплати коштів за квартиру, 28.02.2014 між відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір №010м11140228001 на суму 600000 грн. 00 коп. Крім того, подружжя впродовж 2007 р. по 2013 р. виплачувало кредит за кредитним договором №02-10/2038 від 21.07.2006, укладений між відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк» на суму 40000 дол. США для придбання квартири [ADDRESS] , право власності на яку в подальшому оформлено за відповідачем. Погашення вказаного кредиту відбувалось за спільні кошти подружжя, які були їх спільною сумісною власністю, а тому позивач має право на компенсацію Ѕ частини від суми виплачених коштів. Крім того, відповідач без згоди позивача здійснив відчуження рухомого майна та квартири [ADDRESS] на користь третьої особи, компенсацію за відчужене майно позивач не отримувала. Наразі позивач разом з дітьми проживає у квартирі [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на відповідачем та обтяжене іпотекою, заборгованість за кредитним договором позивач сплачує самостійно. Ухвалою суду від 14.02.2018 відкрито провадження у справі, призначено підготовче провадження (т. 1 а.с. 34). 30.03.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні вимог про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю, здійснення її розподілу, шляхом визнання права власності на Ѕ її частину за позивачем, стягнення грошової компенсації за рахунок частки [PERSON] у спільному майні. Зазначив, що позовна вимога про стягнення Ѕ частини від суми грошових коштів, що були виплачені в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором кредиту №10-29/2283 від 21.07.2006 дублює позовні вимоги про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , що є предметом судового розгляду в іншій справі. Спірна квартира [ADDRESS] знаходиться в іпотечному обтяженні ПАТ «Укрсоцбанк» до 27.02.2034, а тому розподіл прав на дане майно, а також перерозподіл зобов`язань зі сплати кредиту призведе до порушення прав іпотекодержателя. Сума вартості придбання квартири є безпідставною, оскільки вартість майна, що підлягає поділу визначається з дійсної вартості на час розгляду справи. Крім того, до позовної заяви не додано доказів, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, доказів придбання майна в період шлюбних відносин, спільної участі в придбанні майна, його реалізації, вартості майна. Все майно набувалось на кошти, надані банком в кредит, позикодавцем за яким є відповідач. Боргові зобов`язання погашались за кошти, отримані від підприємницької діяльності відповідача в гривневому еквіваленті, тобто особистих коштів, що не є спільною сумісною власністю подружжя. Придбання автомобілів відбувалось за кошти третіх осіб для ведення господарської підприємницької діяльності відповідача, а не для потреб сім`ї. Позивач в усному порядку надала згоду на реалізацію спірних автомобілів. Позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними (т. 1 а.с. 44-58). Ухвалою суду від 18.11.2019 по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження по справі зупинено (т. 2 а.с. 20-21, 41-42). Ухвалою суду від 21.02.2020 відновлено провадження по справі (т. 2 а.с. 62). Ухвалою суду від 22.05.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, в попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, в попередньому судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Представник третьої особи Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (т. 1 а.с. 36, 222, т. 2 а.с. 45), подав клопотання про розгляд справи без їхньої участі (т. 1 а.с. 188). Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (т. 1 а.с. 199, 221, т. 2 а.с. 46), причини неявки суду не відомі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.06.2007 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 15). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] народилась донька [PERSON] (т. 1 а.с. 16-17). На даний час позивач та відповідач проживають окремо. У період шлюбних відносин, придбано наступне майно: автомобіль Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , об`єм двигуна 1595 ; автомобіль марки Ford модель Transit, тип-пасажирський-В, д.н.з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , 2002 року випуску, об`єм двигуна 2402. Автомобілі зареєстровані на праві власності за відповідачем, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів від 03.09.2009, 23.10.2013 відповідно (т. 1 а.с. 18, 20). 28.02.2014 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Квартира на праві власності належить [PERSON] та знаходиться в іпотеці на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.02.2014, іпотекодаржателем за яким є ПАТ «Укрсоцбанк» (т. 1 а.с. 28, 30). Відповідно до квитанцій за період з 23.02.2018 по 23.09.2019 позивач щомісячно здійснює оплату кошти на користь АТ «Укрсоцбанк» на підставі кредиту (т. 1 а.с. 233-250, т. 2 а.с. 1-4). Частиною 2 ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. У постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись квартирою без згоди іпотекодержателя до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном. Тобто, закон не забороняє визнання право власності на відповідну частку іпотечного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке визнання не є відчуженням. При цьому заборони щодо визнання права власності на іпотечне майно за іншим з подружжям також не містить іпотечний договір. З огляду на викладене, встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута подружжям за час шлюбу, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 СК України. За позивачем підлягає визнання Ѕ частини даної квартири. Доводи представника відповідача, що спірне нерухоме майно є іпотечним, а тому не може бути предметом поділу між подружжям, на увагу суду не заслуговують, оскільки заборона щодо поділу іпотечного майна між подружжям законом не встановлена, а стаття 23 Закону України «Про іпотеку» передбачає збереження сили іпотеки і для нового набувача спірного майна. Крім того, основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не зможуть між собою домовитися в позасудовому порядку. З урахуванням наведеного, вимога позивача про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права на Ѕ її частину, є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстровано за відповідачем. Факт передачі спірного майна в іпотеку і заборона на його відчуження не перешкоджає задоволенню вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки визнанням права на частку у спільній сумісній власності за позивачем обтяження не припиняється. Щодо вимог про стягнення Ѕ частини грошової компенсації вартості автомобілів, суд зазначає наступне. Відповідно до свідоцтва від 27.11.2007 [PERSON] є фізичною особою-підприємцем (т. 1 а.с. 115), займається підприємницькою діяльністю, сплачує податки (т. 1 а.с. 119-176). 23.09.2010, 28.10.2013, 08.12.2015 відповідач уклав договір оренди транспортного засобу, відповідно до умов якого передав в оренду ТОВ «Полімонтаж Лайф» транспортний засіб автомобіль Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску (т. 1 а.с. 105-107, 178-185). Відповідно до договору купівлі-продажу №8041/2017/661272 транспортного засобу від 11.10.2017 відповідач здійснив відчуження Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску (т. 1 а.с. 68-69). 24.10.2017 відповідач здійснив відчуження автомобіля Ford модель Transit, тип-пасажирський-В, д.н.з [NUMBER] (т. 1 а.с. 92-93). Представник відповідача зазначив, що спірні транспортні засоби є особистою приватною власністю позивача, які використовувались для підприємницької діяльності. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02.10.2013 у справі № 6-79цс13, від 11.03.2015 у справі № 6-21цс15 та від 16.12.2015 у справі № 6-1109цс15. Конституційний Суд України у рішенні від 19.09.2012 N 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 СК України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності. Вирішуючи спір в частині грошової компенсації вартості спірних автомобілів, суд встановив, що відповідач набув статус СПД в період перебування у шлюбних відносинах з позивачем. Спірне майно, а саме, автомобілі, використовувались для підприємницької діяльності. Враховуючи наведені положення закону, рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу, шляхом стягнення Ѕ частини його вартості. Відповідно до висновку експерта від 13.02.2020 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи, середня ринкова вартість автомобіля Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , об`єм двигуна 1595 , станом на 11.10.2017 складає 237680 грн 00 коп. Середня ринкова вартість автомобіля марки Ford модель Transit, тип-пасажирський-В, д.н.з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , 2002 року випуску, об`єм двигуна 2402, станом на 24.10.2017 складає 145100 грн 00 коп. (т. 2 а.с. 55-59). Враховуючи висновок експерта, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 118840 грн. 00 коп. компенсації за автомобіль Seat модель Toledo 1.6.1 д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, а також 72550 грн. 00 коп. компенсації за автомобіль марки Ford модель Transit, тип-пасажирський-В, д.н.з [NUMBER] . Вимога позивача про стягнення Ѕ частини грошової компенсації, що були виплачені в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором кредиту №10-29/2283 від 21.07.2006 для придбання квартири, не підлягають задоволенню, оскільки на момент укладення даного правочину відповідач не перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, сторони не проживали однією сім`єю. Протилежного позивачем доведено не було. Крім того, посилання позивача на те, що кредитний договір укладено в період перебування у шлюбних відносних, є помилковим, правочин укладено 21.07.2006, тоді, як шлюб зареєстровано 22.06.2007. Посилання позивача на те, що кредит погашався за їх спільні кошти, не заслуговують на увагу, оскільки відповідних доказів з моменту відкриття провадження у справі з лютого 2018 р., позивачем додано не було, а тому відсутні правові підстави для задоволення даної вимоги. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 191390 грн 00 коп. та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1843 грн 59 коп. (191390 х 100% : 1138351 = 16 % х 807, 01) На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial