Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача сплаченого авансу в сумі 2600,00 доларів США та витрачених на побудову веранди 2500,00 гривень. Заявлені позовні вимоги обґрунтував тим, що в серпня 2013 року разом з дружиною [PERSON] вирішили придбати житловий будинок по [ADDRESS] , право власності на який на той час у встановленому порядку не було зареєстроване та цей будинок перебував у списку спадкового майна після смерті [INFO] матері відповідача [PERSON] . З відповідачем, як вірогідним майбутнім власником житлового будинку, уклали усну угоду про купівлі-продаж даного будинку у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Між ними було досягнуто згоди про те, що об`єктом продажу є дерев`яний будинок з усіма надвірними будівлями та земельна ділянка, яка виділялась сільською радою попередньому власнику; встановлена ціна, яку він мав сплатити [PERSON] - 2600 доларів США. При цьому йому та дружині дозволено вільно користуватися будинком, надвірними спорудами і земельною ділянкою до юридичного оформлення договору купівлі-продажу. За цих обставин передав відповідачу в якості першої частини авансу 600 доларів США та просив прискорити оформлення документів на будинок. В квітня 2014 року в присутності тих же свідків передав відповідачу на його ж вимогу, начебто на завершення оформлення документів, ще 2000 доларів США. Лише в 2015 році відповідач оформив у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, а державну реєстрацію будинку здійснив в лютому 2016 року. Упродовж усього цього часу він з дружиною доглядали за будинком, підтримували будинок і земельну ділянку у належному стані, зробили косметичний ремонт, добудували веранду, затративши на це 2500,00 гривень власних коштів. На неодноразові звернення завершити юридичне оформлення будинку та укласти договір купівлі-продажу відповідач під різними приводами уникав від цього питання. У зв`язку із цим у нього виникла підозра, що відповідач умисно затягує оформлення документів з метою привласнення отриманих 2600 доларів США, через що звернувся із заявою в поліцію. В ході досудового розслідування слідчим було встановлено, що передані відповідачу 2600 доларів США є частковою оплатою за будинок, тобто авансом, який за своєю правовою природою є підтвердження намірів купити нерухомість. Проте зобов`язання щодо продажу будинку відповідач не виконав і кошти не повернув. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 04 лютого 2021 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В межах встановленого судом строку представник відповідача подала відзив на позовну заяву. У ньому, не заперечуючи факту попередньої усної домовленості між сторонами щодо купівлі-продажу житлового будинку за вказаних позивачем у позові обставин, вказала, що після оформлення документів на будинок від юридичного укладення цього договору ухилявся не відповідач, а сам позивач. Відповідач неодноразово приходив до позивача з проханням укласти договір, проте останній зчиняв скандали, викликав поліцію. Зважаючи на таку поведінку позивача та його останню категоричну відмову укладати договір, відповідач звернувся до суду з позовом про виселення позивача разом з дружиною із цього будинку. Лише після цього позивач звернувся в суд із даним позовом, а до цього моменту упродовж п`яти років проживав у спірному домоволодінні і не вчиняв жодних дій ні щодо укладення договору, ні щодо виселення, а також не заявляв вимог про розірвання домовленості щодо купівлі будинку. Вважає, що сплачена позивачем сума 2600 доларів США є завдатком, тому поверненню не підлягає. Щодо заявлених коштів на проведену добудову, то належних доказів на підтвердження здійснення такої добудови та витрат, пов`язаних із цим, позивач не надав. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що восени 2013 року з відповідачем в усному порядку домовились укласти вказаний у позові договір купівлі-продажу. Визначились з ціною у 50000,00 гривень, однак сплатити ці кошти за домовленістю він мав в перерахунку на долари США. Тоді ж для оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача в порядку спадкування останньому були передані 600 доларів США. Пізніше весною 2014 року з цією ж метою відповідачу передав ще 2000 доларів США, при цьому відповідач повідомив, що після оформлення усіх документів вони підуть у сільську раду оформляти договір та тоді він має віддати відповідачу решту суми, про яку домовлялись. Проте після цього, орієнтовно у 2015 році, відповідач прийшов і поміняв замки на господарських будівлях, заявивши, що будинок не буде продавати, а отримані 2600 доларів США не поверне, оскільки ці гроші є фактично платою за проживання в будинку за увесь цей час. У зв`язку із цим у цьому ж 2015 році звернувся зі скаргою на шахрайські дії відповідача, оскільки останній пред`являв вимогу про виселення, а повертати гроші та укладати договір не бажав. Упродовж останніх п`яти років з дружиною продовжував проживати у цьому будинку, а з аналогічним позовом раніше не звертався, оскільки відповідачу повідомив, що будинок не звільнить доти, доки останній не поверне йому кошти. Просив позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Висловив позицію про те, що строк позовної давності у спірних правовідносинах належить рахувати з часу, коли позивач отримав із суду позовну заяву про виселення, а це серпень 2020 року, тому саме з цього моменту позивач зрозумів, що укладення договору не відбудеться, а відтак строк позовної давності не пропущений. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно від позивача отримав 2600 доларів США в рахунок подальшого укладення із ним договору купівлі-продажу житлового будинку. Загальна ціна предмета договору за попередньою усною домовленістю складала 5000 доларів США. Проте в подальшому позивач відмовився доплачувати решту 2400 доларів США, тому поставив йому вимогу про виселення з будинку і з рештою з цим питанням звернувся до суду. Вважає, що отримані ним 2600 доларів США є орендною платою за проживання в будинку. Представник відповідача вказала на безпідставність позову з аналогічних мотивів, що вказані у відзиві, та просила застосувати строки позовної давності. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. З довідки Вишнівської сільської ради Любомльського району від 23 квітня 2020 року вбачається, що позивач [PERSON] та [PERSON] , яка як встановлено в судовому засіданні доводиться позивачу дружиною, з 2010 року проживають по [ADDRESS] без реєстрації місця проживання за цією адресою. З постанови старшого слідчого СВ Любомльського РВ УМВС України у Волинській області про закриття кримінального провадження від 24 червня 2015 року встановлено, що 14 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Любомльського РВ із заявою з приводу шахрайських дій відповідача, які полягали у тому, що в період серпня 2013 року по квітень 2014 року [PERSON] шляхом обману, під приводом продажу будинку, заволодів його грошима в сумі 2600 доларів США. Під час досудового розслідування [PERSON] та [PERSON] давали аналогічні пояснення, що й у даній справі. Зокрема, факт передачі зі сторони позивача [PERSON] відповідачу [PERSON] коштів в сумі 2600 доларів США (спочатку 600 доларів США, а в квітні 2014 року - 2000 доларів США) в якості передоплати за придбання будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , сторони не оспорювали і не оспорюють на даний час. З викладених у постанові старшого слідчого показів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що між собою вони домовились про купівлю-продаж будинку за 5000 доларів США. [PERSON] вказав, що в травні 2015 року [PERSON] поставив вимогу залишити будинок, оскільки він передумав його продавати. На виселення [PERSON] погодився, однак за умови повернення йому сплаченого завдатку в сумі 2600 доларів США. [PERSON] від повернення цих коштів відмовився, мотивуючи тим, що це плата за оренду будинку. [PERSON] зі своєї сторони вказав, що вимогу про виселення поставив через те, що упродовж певного часу неодноразово звертався до [PERSON] з проханням виплатити залишок домовленої суми за будинок в розмірі 2400 доларів США, проте останній цього роботи не хотів, мотивуючи відсутністю у нього такої суми, тому сплатить її коли матиме такі кошти, не називаючи конкретної дати. За встановлених обставин старший слідчий дійшов висновку про відсутність в діях [PERSON] ознак шахрайства, наявність між сторонами цивільно-правових відносин, у зв`язку із чим кримінальне провадження по даному факту закрив за відсутністю складу передбаченого ч.1 ст.190 КК України складу кримінального правопорушення. 12 травня 2015 року на ім`я відповідача [PERSON] приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] його матері [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] . На підставі цього свідоцтва 01 лютого 2016 року за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав було зареєстроване право власності на це нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом, сформованим 10 червня 2020 року. Факт отримання коштів відповідачем від сторони позивача в рахунок подальшого придбання і оформлення договору купівлі-продажу будинку в загальній сумі 2600 доларів США частинами (по 600 та 2000 доларів США) в судовому засіданні підтвердили також свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому свідки вказали, що як 600 доларів США, так і 2000 доларів США, позивач позичав у людей, оскільки власних коштів у такій сумі не мав. Дружина позивача [PERSON] як свідок також вказала, що позичені 2000 доларів США на сьогоднішній день у повному обсязі не повернуті. Предметом даного позову є стягнення з відповідача суми авансу в розмірі 2600 доларів США в якості передоплати за придбання будинку, які відповідач відмовляється повертати, та кошти в сумі 2500 гривень, які позивач поніс на добудову веранди до цього будинку. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 ЦК України. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. У статті 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За змістом цієї норми, її положення поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Тобто, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору (у даному випадку купівлі-продажу). На підставі досліджених судом доказів судом встановлено, що позивач у 2013 році через свою дружину [PERSON] передав [PERSON] 600 доларів США, в квітня 2014 року особисто передав [PERSON] 2000 доларів США, а всього 2600 доларів США в якості авансу за придбання житлового будинку. При цьому сторони домовились про повну вартість житлового будинку в розмірі 50000,00 гривень, розрахунок проводити в еквіваленті 5000 доларів США. Сам договір купівлі-продажу домовились укласти після оформлення відповідачем правовстановлюючих документів на будинок в порядку спадкування. Оскільки факт передачі та отримання грошових коштів в розмірі 2600 доларів США визнаний сторонами у судовому засіданні, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Отже, сторони бажали укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку, а кошти в сумі 2600 доларів США були передані позивачем відповідачу як аванс в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу. За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 2600,00 доларів США є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 199/1308/19, від 03 червня 2020 року у справі № 317/1174/17. Доводи відповідача щодо неповернення ним коштів з тих причин, що їх він вважає орендною платою за проживання позивача з дружиною у будинку, не ґрунтуються на досліджених доказах та не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, тому на увагу суду не заслуговують. Отже, оскільки іншої правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів по справі не встановлено, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 2600 доларів США по своїй суті є обґрунтованою, доведеною та підставною. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на добудову веранди до будинку в сумі 2500,00 гривень, то у цій частині позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих вимог як стосовно факту самої добудови цієї складової до будинку, так і розміру понесених у зв`язку із цим витрат. Таким чином, у цій частині вимога позивача є недоведеною, тому задоволенню не підлягає. Разом із цим сторона відповідача заявила клопотання про застосування строку позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Саме цей строк позовної давності розповсюджується на спірні правовідносини. Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У даному випадку сторони попередньо домовились про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку після оформлення відповідачем на своє ім`я правовстановлюючих документів на це майно. Як встановлено у справі дана обставина відбулася 01 лютого 2016 року. Представник позивача вважає, що про порушення свого права позивач дізнався у серпні 2020 року після надходження з суду на його адресу матеріалів позову відповідача про виселення. Порушення свого права саме з вимогою відповідача про виселення пов`язує й сам позивач, про що свідчать його пояснення в судовому засіданні. Зокрема, позивач ствердив, що на висловлену у 2015 році вимогу відповідача про звільнення будинку, він погодився виселитись, однак за умови повернення відповідачем переданих йому 2600 доларів США. Факт звернення позивача в поліцію з приводу шахрайських дій відповідача мав місце 14 травня 2015 року. Отже, 14 травня 2015 році позивач уже знав про те, що укладення договору купівлі-продажу в майбутньому не відбудеться. При цьому, причина неукладення договору (чи це відмова відповідача від подальшого укладення цього договору, чи це відсутність у позивача коштів для передачі іншої частини обумовленої суми) ніякого правового значення для застосування строку позовної давності не має. В даному випадку порушення права позивача пов`язується із вимогою відповідача про його виселення з будинку, а це як встановлено судом мало місце уже в 2015 році. Звернення відповідача [PERSON] у 2020 році з позовом до позивача [PERSON] та його дружини є лише обраним способом захисту своїх прав у судовому порядку, який в даному випадку має місце у зв`язку з невиконання іншою стороною цих вимог в добровільному порядку, тому починати відлік строку позовної давності від дати, коли позивач отримав матеріали позову про виселення, немає жодних підстав. Відтак, про порушення свого права позивачу достовірно було відомо не пізніше як 14 травня у 2015 році. Із даним позовом позивач звернувся в суд 30 грудня 2020 року, тобто в силу ст.265 ЦК України з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки такий строк сплив, починаючи з 15 травня 2018 року. Клопотання про поважність причин пропуску позовної давності для звернення до суду із цим позовом позивач та його представник не заявляли. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно викладених в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні за-значає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, а також те, що сторона відповідача заявила про застосування позовної давності, заяв про поважність причин пропущення строку позовної давності стороною позивача не зроблено, суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення сплаченого авансу в сумі 2 600,00 доларів США, що у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином, з огляду на зроблені судом по справі висновки, у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed