Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У лютому 2014 року ФОП [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є власником продовольчого магазину в [ADDRESS], між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, умовами якого [PERSON] прийнято на роботу продавцем магазину продовольчих товарів та укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Зазначає, що 30.11.2013 р. проведено ревізію підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої виявлено нестачу товарів на суму 1995 грн. 05 коп., що підтверджується актом ревізії. Внаслідок проведеної чергової ревізії 15.02.2014 р. виявлено нестачу підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей на суму 4383 грн. 91 коп. Оскільки остання відмовилась добровільно відшкодувати заподіяну позивачеві шкоду в розмірі 5381 грн.44 коп., просила стягнути її в судовому порядку. Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2014 року у задоволенні позову ФОП [PERSON] про відшкодування шкоди , заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправомірно відмовлено у задоволенні позову з підстав недоведеності розміру заподіяної шкоди, оскільки наявність останньої підтверджується актами ревізії товарно-матеріальних цінностей від 30.11.213 р., 15.02.2014р., що є бухгалтерськими документами, які визначають і підтверджують розмір заподіяної шкоди. Крім того, приймаючи таке рішення, суд керувався приписами Постанови КМУ від 22.01.1996 р. №116, залишивши поза увагою норми ст.. 135-3 КЗпП України. Вказує, що судом безпідставно зазначено, що передача працедавцем товарно-матеріальних цінностей не була оформлена належним чином, оскільки таке питання у судовому засіданні не порушувалось, судом не вимагалось надати докази на підтвердження передачі матеріальних цінностей відповідачеві. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ФОП- [PERSON], відповідача - [PERSON] , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим - рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передача працедавцем відповідачеві товарно-матеріальних цінностей під звіт не була оформлена належним чином: суду не надано доказів, які підтверджують, що будь-які матеріальні цінності були ввірені під звіт відповідачеві, як працівникові. Крім того, в продовольчому магазині, де працювала [PERSON] були відсутні нормальні умови для зберігання матеріальних цінностей, товар знаходився в підсобці, яка не закривається та є загальнодоступною для всіх працівників, в т.ч. і для власника магазину. Однак апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду, виходячи із наступних підстав. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 01.02.2013 р. між позивачем ФОП [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір, зареєстрований 01.02.2013 р. у Сосницькому районному центрі зайнятості за №25611300006, за яким відповідач зобов'язувалась виконувати обов'язки продавця магазину продовольчих товарів (а.с.3). В силу п.1 ст. 134 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до вимог ст. 135-1 вказаного Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей,переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС № 447/24 від 28 грудня 1977 року, з подальшими змінами і доповненнями яка є чинною і діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Оскільки посада продавця яку займає відповідач належить до категорії посад які зазначені у названому Переліку із якими такий договір про повну матеріальну відповідальність може укладатися і нею виконувалися роботи безпосередньо пов'язані зі зберіганням, продажем (відпуском), довірених їй цінностей, правомірно 02 листопада 2013 року був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між ФОП [PERSON] та продавцем магазину [PERSON] Відповідно до п.1 зазначеного договору [PERSON], яка виконує роботу продавця магазину продовольчих товарів безпосередньо пов'язану замовленням, прийняттям, продажем товарів бере на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання довірених їй адміністрацією матеріальних цінностей та несе відповідальність в установленому законом порядку (а.с.4). Відмовляючи в позові суд першої інстанції зазначив що передача працедавцем відповідачці товарно-матеріальних цінностей під звіт не була оформлена належним чином, суду не надано доказів, які б підтверджують, що будь-які матеріальні цінності були ввірені під звіт відповідачці, як працівнику. Проте такий висновок суду є необґрунтованим, оскільки суд не дослідив усіх передбачених нормою матеріального права доказових фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний розгляд справи. Так у відповідності з наказом №24 від 01.02.2013 року при прийнятті [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів їй було передано під звіт товар у сумі 47021 грн.81 коп. Як вбачається з журналу обліку товарно-матеріальних цінностей 1 та 2 липня 2013 року, 9,10,11 та 12 листопада 2013 року позивачем під звіт передавалися відповідачці товарно-матеріальні цінності (продукти харчування) для виконання нею роботи продавця, і передачу їй([PERSON].), позивачем зазначених товарно-матеріальних цінностей наведених в журналі визнала в засіданні апеляційного суду і сама [PERSON] За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів, які підтверджують, що будь-які матеріальні цінності були ввірені під звіт відповідачці як працівнику не відповідає обставинам справи. Згідно з правилами ч.1ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості(собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Як вбачається з акту ревізії товарно-матеріальних цінностей магазину «[INFO]» від 30.11. 2013 року нестача товару становить 1995 грн.05 коп., з акту ревізії товарно-матеріальних цінностей магазину «[INFO]» від 15.02.2014 року нестача товару становить 4383 грн.91 коп.(а.с.8-9). Враховуючи що, позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем і бухгалтерський облік у неї ведеться за спрощеною системою (2-а група платників єдиного податку), то зазначені акти ревізії і належать до бухгалтерських документів, що визначають та підтверджують розмір заподіяної [PERSON] шкоди. Виходячи з вищезазначеного даних бухгалтерського обліку апеляційний суд вважає що позивачем правильно визначений розмір шкоди 5381 грн.44 коп., заподіяний їй(ас.33), що підлягає покриттю [PERSON] Визначаючи розмір недостачі згідно акту ревізії від 30.11.2013 року, позивач обґрунтовано виходила із суми недостачі яка підлягає відшкодуванню кожним працівником магазину «[INFO]». При цьому позивачем доведено наявність умов, передбачених ст.130 КЗпП України необхідних для покладення на відповідача як працівника матеріальної відповідальності, це зокрема, порушення відповідачем трудових обов'язків, виявлена у неї недостача матеріальних цінностей переданих їй під звіт у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, причинний зв'язок між порушенням трудових обов'язків і шкодою, вина відповідача. Апеляційний суд вважає таким що не ґрунтується на доказах посилання суду першої інстанції на ті обставини, що в продовольчому магазині [ADDRESS], були відсутні умови для зберігання матеріальних цінностей. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані щодо відсутності у магазині умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей. Як зазначила в засіданні апеляційного суду [PERSON] нею не ставилось питання, перед власником продовольчого магазину щодо неможливості збереження нею ввірених їй матеріальних цінностей. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем, як роботодавцем, доведена наявність підстав та умов для покладення на [PERSON] матеріальної відповідальності за недостачу товарно-матеріальних цінностей. Зважаючи на зазначене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно кваліфікував взаємовідносини сторін, тому рішення суду підлягає скасуванню. Виходячи із встановлених обставин та правової норми, що застосовується, позов ФОП [PERSON] слід задовольнити та стягнути на її користь із [PERSON] 5381 грн.44 коп. у рахунок відшкодування шкоди. В силу ч. 5 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового у розмірі 365грн. 40 коп. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Outcome: approved