Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати дійсним договір купівлі продажу автомобілю Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та виключити його з акту опису і арешту. Позові вимоги мотивовані тим, що в листопаді 2011 року на підставі укладеної усної попередньої домовленості позивач придбав у [PERSON] автомобіль Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], на підтвердження цього відповідачем написано розписку та оформлено на імя позивача довіреність. Пізніше зясувалось, що у звязку з примусовим виконанням рішення суду про стягнення заборгованості на все майно [PERSON], у тому числі і на спірний автомобіль, ВДВС Суворовського РУЮ у м. Херсоні накладено арешт. У судовому засіданні позивач позовні вимоги повністю підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач та третя особа в судове засідання не зявились, про розгляд справи належним чином повідомлені, письмових заперечень проти позову не надходило. Враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного розгляду, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що власником транспортного засобу Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], на підставі свідоцтва про реєстрацію є [PERSON], яка на підставі довіреності від 18.11.2011 року надала [PERSON] право експлуатувати та розпоряджатись вказаним транспортним засобом. Договір купівлі-продажу рухомого майна між ними не укладався, перереєстрація автомобілю за новим власником не проводилась. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Частиною 2 ст. 220 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» визначено порядок державної реєстрації автомобілів, який є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів. Відповідно до п. 7 цього Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати транспортні засоби протягом десяти діб після їх придбання. Пунктом 8 Порядку визначено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів і таке інше. Цим же пунктом визначено перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Зокрема, до таких документів віднесено договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Таким чином, права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності у особи на транспортний засіб виникає після вчинення правочину та державної реєстрації такого транспортного засобу за цією особою. Належними документами, які підтверджують перехід права власності на автомобіль є письмові правочини, оформленні в Державтоінспекції, або засвідчені належним чином, тобто нотаріально. Позивач стверджує, що між сторонами укладався договір купівлі-продажу автомобіля, що підтверджується наявністю розписки відповідача та довіреності на його імя. Однак усне вчинення договору купівлі-продажу автомобілю без його нотаріального посвідчення суперечить вимогам чинного законодавства, тому суд вважає цей договір купівлі-продажу нікчемним та таким, що згідно вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. До матеріалів справи не долучено жодних доказів, які б свідчили про те, що сторонами укладався договір купівлі-продажу у письмовій формі та відповідач [PERSON] ухилилася від нотаріального посвідчення цього договору. Отже, враховуючи те, що позивач не укладав з відповідачем [PERSON] будь-якого письмового правочину щодо відчуження автомобілю, не проводив державної реєстрації транспортного засобу за собою, то підстави для визнання договору дійним відсутні і у позивача не виникло право власності на спірний автомобіль. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed