Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У лютому 2018 року до Подільського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), третя особа: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А., про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 05.09.1982 р. по 24.02.2015 вона перебувала в шлюбі з відповідачем 1, в якому вони набули майно - квартиру. В подальшому, позивачу стало відомо, що відповідач 1 уклав з відповідачем 2 договір дарування, внаслідок чого відбулося відчуження 1/3 частки квартири на користь останньої. Оскільки позивач вважає, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності, відчуження відповідачем 1 вказаного майна без її згоди порушило, на думку позивача, її майнові права, а також майнові права [PERSON] - доньки, яка також володіє часткою спірної квартири, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.03.2018 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Співвідповідачі надали спільний відзив (т. 1, а.с. 128-132), у якому повністю заперечили проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, у зв`язку з тим, що спірне майно ніколи не перебувало у спільній сумісній власності подружжя, а відтак, укладений правочин не може бути визнаний недійсним. Відповідачі також зазначили, що з указаного предмету спору судами різних інстанцій вже приймалися рішення, якими встановлено правомірність відчуження 1/3 частки квартири, і оскільки вказані рішення не скасовані, підстав для задоволення позову немає. Позивач надала відповідь на відзив, у якому зазначила, що предметом розгляду в судах інших інстанцій були інші спірні правовідносини між позивачем і відповідачами, зокрема, про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, тому свої позовні вимоги позивач вважає обґрунтованими і просить їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач і відповідач 1 перебували у шлюбі в період з 05.09.1982 р. по 24.02.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 4046 від 05.09.1982 р., та свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 25 від 24.02.2015 р. (т. 1, а.с. 13-14). Під час перебування в шлюбі позивача і відповідача 1 ними, спільно з їхньою донькою [PERSON] (третя особа по справі) було придбано квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Пунктом 1 Договору купівлі-продажу від 01.12.1997 року, укладеного на Українській біржі Десятинна, передбачено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 16-17). В реєстраційному посвідченні, виданому 26.12.1997 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації, вказано, що вказана власність зареєстрована за громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. Судом встановлено, що 10.10.2016 р. відповідач 1 подарував відповідачу 2 свою 1/3 частку квартири [ADDRESS] , відповідно до укладеного договору дарування, номер 1117 від 10.10.2016 р., посвідченого Атаманюк В.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (т. 1, а.с. 20-21). Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч. 1 ст. 361 ЦК України). Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Аналізуючи характер спірних правовідносин між позивачем і відповідачами, суд на підставі наданих документів встановив, що квартира є об`єктом спільної часткової власності, оскільки договором купівлі-продажу квартири від 01.12.1997 року було визначено частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві власності, а саме рівність часток всіх трьох покупців. Тому посилання позивача на те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, є такими, що не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Суду не було надано належних і допустимих доказів, які доводять обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири від 10.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1117. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази, надані на підтвердження позицій позивача і відповідачів на предмет їх належності, допустимості і достовірності, а також взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed