Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

У лютому 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну розміру аліментів на неповнолітню дитину. Свої вимоги мотивує тим, що з 09.07.1993 року позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб був зареєстрований в РАГС Московського РВК м. Києва, актовий запис № 803. Спільне життя з відповідачем не склалося, а тому 14.05.2002 року шлюб між ними було розірвано, про що відділом реєстрації актів громадського стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві зроблено актовий запис № 296. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає та перебуває на утриманні позивачки. Відповідач матеріальну допомогу надавав примусово згідно виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-844 від 04.04.2001 року, про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO], сина [PERSON] [INFO] народження в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з 23.03.2001 року та до їх повноліття. З повноліття старшого сина [PERSON] відповідач припинив сплачувати аліменти н нього, на утримання сина [PERSON] [INFO] продовжує сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частин всіх видів заробітку. Позивачка зазначає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, добровільно допомоги на утримання дитини не надає та не бере участі у додаткових витратах. Неодноразово ухилявся від сплати аліментів та примусово притягався до їх сплати. Позивачка просить суд змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати аліменти із [PERSON] [INFO], уродженця м. Новий Буг, Миколаївської області на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 30 % від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.02.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка з'явилася. Позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання з'явилася. Проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, заслухавши осіб, які брали участь у справі вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який був зареєстрований 09.07.1993 року відділом ЗАГС Московського району м. Києва, актовий запис № 803. 14.05.2002 року шлюб між сторонами розірвано, згідно з копією свідоцтва по розірвання шлюбу, виданого 17.04.2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 09.03.1999 року відділом реєстрації актів громадського стану Московського району м. Києва. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 1 ст. 18 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як вбачається з матеріалів справи позивачка, звертаючись до суду за захистом своїх прав, пред'явила вимоги щодо змінити розмір аліментів, визначений за рішенням суду, відносини яких регулюються ст. 192 СК України. Окрім цього, позивачка в своїй позовній заяві посилається на норму законодавства, яка регулює відносини, що виникають з приводу участі батьків у додаткових витратах на дитину, а саме ст. 185 СК України, при цьому вимоги щодо їх стягнення позивачкою в судовому засіданні заявлено не було. Тобто позивачка не довела тих обставин на які посилалася як на підставу своїх вимог, та не надала доказів в обґрунтування своїх вимог. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснював позивачу її права та обов'язки, в тому числі право на уточнення, зменшення або збільшення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed