Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку загальною площею 0,1191 га, кадастровий номер 3222481600:02:006:0007 по [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинок загальною площею 548,3 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що у період зареєстрованого шлюбу ними було придбано земельну ділянку та побудовано житловий будинок. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2018 року у справі № 369/5369/16-ц визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, загальною площею 0,1191 га, кадастровий номер 3222481601:00:006:60007 по [ADDRESS] та право власності на Ѕ частину матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій, що були використані під час будівництва об`єкту нерухомості - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, не зареєстрованого у встановленому законом порядку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481601:00:006:60007 за адресою: [ADDRESS] . Однак, у зв`язку з тією обставиною, що 13 квітня 2018 року відповідач зареєстрував на своє ім`я будинок загальною площею 259,8 кв. м., який розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Демченко С. О. від 19 квітня 2018 року № 40704470) позивачка фактично позбавлена права на державну реєстрацію своєї частки спірного будинку та визнання за нею права власності на неї. У добровільному порядку відповідач відмовляється усувати порушення її права та заперечує щодо дане майно є спільним сумісним майном подружжя. [PERSON] також звернулася до суду із заявою у якій просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку загальною площею 0,1191 га, кадастровий номер 3222481600:02:006:0007 по [ADDRESS] , та житловий будинок загальною площею 259,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта 1534335632224, зареєстрований на ім`я [PERSON] ( код [NUMBER] ). Позивачка вважає, що такий вид забезпечення позову є необхідним для захисту її прав та інтересів, оскільки у [PERSON] є намір продати спірне нерухоме майно. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2019 року вказану заяву задоволено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2020 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засідання представник позивачки - [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] та відповідач [PERSON] просили суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Суду пояснили, що при купівлі земельної ділянки, будівництві житлового будинку були використані його особисті кошти, які він отримав від продажу своєї спадщини. Тому спірне майно є лише його власністю, позивачка не надала суду доказів того, що воно було придбано за спільні кошти. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наведені в позовній заяві доводи та перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. При розгляді справи судом встановлено, що 06 серпня 1983 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано. 14 лютого 2003 року між [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] , площею 0, 1191 га, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат П. І., зареєстровано в реєстрі за № 485. 15 жовтня 2003 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером 3222481601:00:006:60007. З пояснень сторін встановлено, що після придбання земельної ділянки у 2004 році на спірній земельній ділянці було розпочато будівництво індивідуального житлового будинку, що також підтверджується будівельним паспортом за 2004 рік № 34. 13 квітня 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Демченко С. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 квітня 2018 року № 40704470, за яким зареєстровано право власності за [PERSON] на спірний будинок. Вказане рішення прийнято на підставі технічного паспорту від 05 квітня 2018 року № 886 та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії КС № 141181011625, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області 11 квітня 2018 року. Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). За приписами ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України установлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З аналізу вказаних вище законодавчих норм убачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При цьому, за загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 382/2454/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2018 року у справі № 369/5369/16-ц визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку загальною площею 0,1191 га, кадастровий номер 3222481601:00:006:60007 по [ADDRESS] та право власності на Ѕ частину матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій, що були використані під час будівництва об`єкту нерухомості - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, не зареєстрованого у встановленому законом порядку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481601:00:006:60007 за адресою: [ADDRESS] . Вказане судове рішення набрало законної сили 14 червня 2018 року. При розгляді даної справи, судом було встановлено, що спірна земельна ділянка була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, будівництво спірного будинку здійснювалося за спільні кошти подружжя, а тому майно підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах. Доводи відповідача про те, що вказаний будинок побудований за кошти, які він отримав від продажу успадкованого будинку та земельної ділянки, які розташовані у м.Поворіно у Російській Федерації суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не подано. Сам по собі факт прийняття спадщини, відчуження її не може ототожнюватись з вкладенням коштів у купівлю іншого майна та вкладенням коштів у будівництво, в тому числі зважаючи на різницю в роках. Відповідач, заперечуючи проти режиму спільного сумісного майна подружжя, зобов`язаний довести, що у купівлю, створення майна були вкладені лиш його особисті кошти. Крім того, питання визнання майна спільно набутим майном подружжя вже вирішено у справі № 369/5369/16-ц. Наявність іншого майна (як земельної ділянки, так і житлового будинку) у сторін при розгляді даної справи не встановлено. Водночас, задовольняючи позов [PERSON] у справі № 369/5369/16-ц, суд визнав за позивачкою право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , і кадастровий номер якої - 3222481601:00:006:60007. Проте, у матеріалах справи наявна довідка Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 липня 2018 року № 621 відповідно до якої вбачається, що адреса спірної земельної ділянки загальною площею 0,1191 га, кадастровий номер 3222481601:00:006:60007 змінена, а саме: « [ADDRESS] ». А відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 квітня 2017 року кадастровий номер 3222481601:00:006:60007 відповідає кадастровому номеру 3222481600:02:006:0007. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині визнання права власності за [PERSON] на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, загальною площею 0,1191 га, кадастровий номер 3222481600:02:006:0007, розташованої по [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину житловий будинок загальною площею 548,3 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . В цій частині суд відмовляє, оскільки згаданим вище рішенням Києво-Святошинського районного суду від 23 квітня 2018 року за позивачкою вже визнано право власності на Ѕ частину матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій, що були використані під час будівництва об`єкту нерухомості - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, не зареєстрованого у встановленому законом порядку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вказав представник позивача, відповідачем неправомірно було введено в експлуатацію та відповідно неправомірно державним реєстратором Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Демченко С. О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірний будинок. Тобто фактично позивач не погоджується з вищевказаним рішенням, але позовних вимог про визнання рішення незаконним не заявив. На час прийняття судом рішення, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження неправомірного прийняття рішення державним реєстратором. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: partial