Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд: стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за грудень 2014\~року в розмірі 1218, 00 грн. на його користь; стягнути з відповідача кошти в розмірі 70\~644,00 на його користь. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.02.2013 між ним та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до умов п.п.\~2, 3 якого позивач приймається відповідачем на посаду продавця непродовольчих товарів, а відповідач зобов`язується виплачувати заробітну плату в будь-якому випадку не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. 30.12.2014 Трудовий договір був припинений за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Зі слів позивача, відповідач станом на 30.12.2014 не здійснив повного розрахунку з позивачем при звільненні, а саме: не була виплаченою заробітна плата за останній місяць роботи, тобто за грудень 2014 року. На неодноразові усні звернення позивача відповідач не відреагував. З огляду на викладене позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 02.12.2019 позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді від 16.01.2020 було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 20.06.2020 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді від 10.08.2020 було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано від ПФУ відомості щодо заробітної плати позивача за період від 06.02.2013 по грудень 2014 року за трудовим договором № 2018300040. 04.12.2020 відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому він вказує на те, що позивач не вірно зазначає в позовній заяві номер Трудового договору, у день звільнення відповідач здійснив повний розрахунок, наголошує на тому, що позивач звернувся з позовом зі спливом більше ніж п`ять років, вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволені позовних вимог відмовити. Ухвалою судді від 01.02.2021 було виправлено описку в ухвалі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.08.2020. Позивач та його представник в судове засідання 18.03.2021 не з`явились, представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання 18.03.2021 також не з`явився, представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач на підставі Трудового договору між працівником і фізичною особою від 06.02.2013, зареєстрованого у Голопристанському РЦЗ за №\~21081300040, був прийнятий на посаду продавця непродовольчих товарів. На підставі цього ж договору позивача було 30.12.2014 звільнено із займаної посади за згодою сторін, що підтверджується Трудовим договором між працівником і фізичною особою. Відповідно до п. 3 вказаного Трудового договору відповідач зобов`язався оплачувати працю позивача у розмірі мінімальної заробітної плати у погодинному розмірі. Доказів того, що відповідач повинен був сплачувати позивачу мінімальну заробітну плату, що на час виникнення спірних правовідносин становила 1218 грн., суду надано не було. Згідно з відомостями про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованими особами відповідачем було начебто сплачено позивачу за грудень 2014 року 613,33 грн., відраховано єдиного внеску 22,08 грн. З огляду на відомість нарахування та утримання заробітної плати за грудень 2014\~року відповідачем позивачу було нараховано та утримано за 13\~відпрацьованих годин, 2 робочі дні, 85,75 грн. основної заробітної плати та 527,58 грн. відпускних, всього 613,33\~грн., утримано єдиного внеску 22,08 грн. та військового збору 9,02 грн., до видачі 582,05 грн. З огляду на надані ГУ ПФУ у Київській області дані на позивача за формою «Довідка ОК-5» у жовтні 2014 року позивачу було нараховано відповідачем 610 грн., у листопаді 2014 року - 610 грн., у грудні 2014\~року 613,33 грн. Доказів виплати відповідачем позивачу вказаних 582,05 грн. готівкою (про що працівник повинен був розписатись у видатковому касовому ордері або у видатковій відомості згідно з чиним на час виникнення спірних правовідносин Положення про\~ведення касових\~операцій у\~національній валюті\~в Україні,\~затвердженим Постановою\~Правління НБУ\~№ 637\~від 15.12.2004,\~зареєстрованої у\~Міністерстві юстиції\~13.01.2005\~за №\~40/10320) або безготівково суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З огляду на ст. 116 КЗпП України при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в 3?місячний строк, відколи він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас ч. 2 цієї ж статті передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» було установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень; у погодинному розмірі - 7,3 гривні. З огляду\~на п.\~21\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24.12.1999\~№ 13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці»\~привизначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) у розумінні ст.\~2 Закону України «Про оплату праці». Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується 3?місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (постанова ВС від 24.04.2019 у справі №607/14495/16?ц). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та правових висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п. 3 спірного Трудового договору сторони домовились про те, що відповідач повинен сплачувати позивачу мінімальну заробітну плату у погодинному розмірі. З огляду на надані відповідачем розрахункові документи позивачем у грудні 2014\~року було відпрацьовано 13 годин, тобто мінімальна заробітна плата повинна складати 94,90 грн., проте відповідачем було нараховано 582,05 грн., в тому числі відпускні у розмірі 527,58 грн. та 85,75 грн. заробітної плати, тобто відповідачем не було донараховано позивачу заробітної плати 9,15 грн. Позивачем не було спростовано даних, вказаних у наданих відповідачем розрахункових документах, а відповідачем не було надано суду доказів того, що ним було виплачено позивачу нараховані до виплати 582,05 грн., тому суд стягує з відповідача на користь позивача нараховані до виплати 582,05 грн. та недораховані відповідачем 9,15 грн., а всього 591,20 грн. Стосовно заявлених позивачем до стягнення 70\~644 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 59 місяців, то суд вказує на те, що на дані позовні вимоги поширюється строк звернення до суду в 3 місяці, тому стягнути середній заробіток суд має право лише за цей строк. З огляду на надані суду дані ГУ ПФУ у Київській області середній заробіток позивача на час його звільнення і розрахунку згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, становив 610 грн., тому до стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ст.ст. 117, 233 КЗпП України підлягає 1\~830 грн. що (610 грн. х 3\~місяці). Тобто, з відповідача на користь позивача слід стягнути всього 2\~421,20 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, так як позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, суд стягує з відповідача на користь Державного бюджету України 768,40 грн., що відповідає розміру мінімальному розміру судового збору у 2019 році за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд стягує з відповідача на користь позивача частково у розмірі 768,40 грн., що відповідає розміру мінімальному розміру судового збору у 2019 році за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: partial