Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України та просила визнати незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України з питання виплати компенсації особам, що були примусово переселені з Республіки Польща до Української Радянської Соціалістичної Республіки у 1944-1946 роках на підставі Договору, підписаного між Польським Комітетом Національного визволення та Урядом УРСР від 09 жовтня 1944 року; зобов'язати Кабінет Міністрів України виплатити на користь позивача 121 636 грн. 63 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду та матеріальну шкоду у розмірі 121 636 грн. 63 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона разом з батьками проживала у селі Яселко Сановицького повіту Польща, з якого вони були репресовані у 1946 році та примусово переселені у Тернопільську область. При переселенні сім'я залишила на території Польщі житловий будинок з землею та інше майно на суму 5 940 крб. Враховуючи індекс інфляції, вартість втраченого майна, без вартості будинку, складає 121 636 грн. 63 коп. Згідно Договору від 09 жовтня 1944 року обов'язок визнання компенсації за втрачене майно брала на себе приймаюча сторона, тобто УСРС, правонаступником якого є Кабінет Міністрів України. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі матеріальної шкоди, так як переселення негативно вплинуло на життя [PERSON], її духовний розвиток, матеріальний достаток сім'ї та на родинні відносини. У судове засідання [PERSON] не з'явилася, про місце, день і час розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду письмову заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності та ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, позивач пропустила строк позовної давності при зверненні до суду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] року у м. Кошице Словакія (а.с7). Родина у складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у 1946 році була переселена у Тернопільську область з с. Яселко Сановицького повіту Польща. На території Польщі було залишено майно сім'ї, а саме: житловий будинок площею 578 куб. м., 7,5 га землі (враховуючи 4,5 га орної), інше майно на суму 5940 крб., про що свідчить архівна довідка Державного архіву Львівської області від 26 січня 2004 року № С-1083-04/г. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2004 року встановлено факт родинних зв'язків між [PERSON] та її батьком [PERSON] та матір'ю [PERSON] (а.с.11). Після звернення до Генерального Консульства Республіки Польща [PERSON] отримала відповідь від 21 грудня 2006 року, в якій зазначено, що на підставі Угоди між Польським Комітетом національного визволення та Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки від 09 жовтня 1944 року українська сторона брала на себе зобов'зання задовольнити майнові вимоги населення, переселеного із Польщі в Україну. У зв'язку з цим позивачу рекомендовано звернутися до Міністерства праці та соціальної політики України або до Державного Комітету України з питань національностей та міграції (а.с.12). Після звернення до вищезазначених державних органів позивач отримала відповідь від 12 листопада 2004 року, з якої вбачається, що порядок вирішення питання щодо надання компенсації за втрачене майно і землю чинним законодавством не вирішений. Згідно відповіді Державного комітету України по земельних ресурсах Харківського обласного головного управління земельних ресурсів від 26 лютого 2007 року станом на 01 січня 2007 року вартість втраченої землі, з урахуванням індексу інфляції за 2007-2014 роки, складає 120 927 грн. 46 коп. Грошова сума у розмірі 5 940 крб. станом на 01 січня 2014 року, враховуючи рівень інфляції за 2007-2014 роки складає 709 грн. 17 коп. Суд не може погодитись з доводами [PERSON], викладеними у позовній заяві, виходячи з наступного. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 року (далі - Угода), про яку зазначає у позовній заяві [PERSON], врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі на Україну. Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Угоди евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду УРСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні посередньо. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі. Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (зі змінами) встановлює, що цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим. (абзац четвертий преамбули Закону). Абзацом другим преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, зокрема, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. Таким чином, законодавець відокремлює таку форму репресій, як переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки. Враховуючи зазначене, Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Угода при врегулюванні однорідних правовідносин застосовуватися не можуть, оскільки мають різний предмет регулювання суспільних відносин. Таким чином, Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не може бути застосований при регулюванні правовідносин, які склалися внаслідок добровільної евакуації громадян з Польщі на Україну згідно з Угодою, в тому числі при виплаті компенсації матеріальної і моральної шкоди. Разом з тим, пунктами 5, 6 статті 3 Угоди встановлено, зокрема, що договірні Сторони умовляються про наступне: на майно, яке залишає евакуйований на місці, складаються спеціальні описи. Описи складаються спільно Уповноваженими і Представниками Сторін. Вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін. Уряд УРСР заявляв, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одне господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах (частина четверта статті 1 Угоди Відтак громадяни переселені згідно з Угодою з Польщі на Україну повинні були наділятися землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, якщо вони не розмішувалися в колгоспному господарстві. А вартість майна (рухомого та нерухомого) повинна була бути повернута евакуйованим після евакуації за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці. Позивач всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала доказів того, що нею були використані зазначені в Угоді засоби захисту майнових прав. Таким чином, [PERSON] при поданні позову не надала доказів, що свідчать про наявність незаконних рішень, дій чи бездіяльності Уряду України при здійсненні ним своїх повноважень. Крім того, заявляючи позовну вимогу про визнання незаконною бездіяльності Кабінету Міністрів України з питань виплати компенсації особам, що були примусово переселені з Польщі до України у 1944-1946 роках, позивач фактично звертається до суду за захистом не лише своїх прав та законних інтересів, а й всіх осіб, які були переселені з Польщі до України у 1944- 1946 роках, інтереси яких [PERSON] не представляє. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Кабінету Міністрів України виплатити на користь позивача матеріальну шкоду необхідно зазначити таке. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Заявляючи позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що така шкода була завдана саме з вини відповідача та останнім було допущено незаконну бездіяльність з питання компенсації особам, що були примусово переселені з Польщі до України у 1944-1946 роках на підставі Договору. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про зобов'язання Кабінету Міністрів України виплатити на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 121 636 грн. 36 коп. в порядку статей 1166, 1173 ЦК України. Що стосується позовної вимоги про стягнення з Кабінету Міністрів України 121 636 грн. 36 коп. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду необхідно зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана. Разом з тим, позивач не надав суду жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань Урядом. [PERSON] не обґрунтувала належним чином, з чого вона виходила при визначенні розміру суми компенсації за спричинену моральну шкоду, не вказала та не довела, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) Уряду вона заподіяна. Крім того, при зверненні до суду [PERSON] пропущено строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Угода між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944, опублікована в Офіційному віснику України, 2006, № 19 (24.05.2006). Листом Генерального Консульства Республіки Польща від 21.12.2006 № Кв 341-10-06/2221 позивача повідомлено про наявність Угоди та можливість звернення ним до уповноважених державних органів України щодо вирішення виплати компенсацій згідно з вказаною Угодою. Таким чином, [PERSON] дізналася про порушення її прав у 2006 році, а відтак мала можливість звернутися до суду щодо їх захисту. Разом з тим, позивач зверталася в порядку адміністративного судочинства до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності незаконною, відшкодування матеріальної та моральної шкоди і ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2010 року провадження у зазначеній справі було закрито та роз'яснено позивачу про право на звернення до суду за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства. Проте, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою лише 23 лютого 2015 року. Таким чином, позивач пропустила строк звернення до суду та не подала клопотання щодо поновлення або продовження цього строку та доказів щодо поважності причин його пропуску. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності незаконною, відшкодування матеріальної та моральної необхідно відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed