Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач [PERSON] просять стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 857 доларів США 67 центів, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що у вересні 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти в сумі 500 доларів США зі сплатою процентів строком до 31 жовтня 2016 року. На підтвердження отримання позики [PERSON] надала розписку, в якій визначена сума позики та строки повернення, проте в установлений строк кошти не були повернуті, чим порушила взяті зобов'язання. 20 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про часткове відступлення права вимоги за вказаним договором позики, за яким у добровільному порядку повернути борг відповідач відмовляється. Сторони у судове засідання не з'явилися з невідомої суду причини, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило та відзиву на позов відповідач не подав. Згідно поданого позивачем клопотання позовні вимоги підтримує повністю та просить розглянути справу без його участі. При таких умовах згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе винести заочне рішення по справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. З'ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з позикою грошей. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З письмової розписки [PERSON] вбачається, що 06 вересня 2016 року остання отримала позику від [PERSON] в сумі 300 доларів США зі сплатою 10 відсотків у місяць, зобов'язавшись повернути кошти до 31 жовтня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Свої зобов'язання [PERSON] порушила та борг у визначений строк не повернула, що відповідачем належними доказами не спростовано. А згідно положень ст.545 ЦК України доказами належного виконання боргового зобов'язання є розписка кредитора, повернення ним боргового документа боржнику, внесення боргу в депозит нотаріуса (ст.537 ЦК України) тощо. З матеріалів справи слідує, що боргового документа або інших передбачених законом допустимих доказів, які б підтверджували належне виконання боржником свого боргового зобов'язання перед кредитором, відповідачем суду не надано. 20 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про часткове відступлення права вимоги №1, відповідно до якого новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за основним договором у повному обсязі (основна сума та відсотки). Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за позикою складається з основного боргу в сумі 300 доларів США + боргу по відсотках за користування коштами за період 06 вересня 2016 року по 23 лютого 2018 року в сумі 527 доларів США 67 центів (300 х 120% х535 днів : 365), а всього на загальну суму 827 доларів США 67 центів. Проте, згідно пункту 4.1 договору від 20 грудня 2017 року сума відступлених прав вимоги становить 750 доларів США. З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у межах суми відступлених прав. Разом з тим, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до положень ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема, такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року, Закон України від 23 вересня 1994 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Частиною 1 ст.533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Водночас ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. З роз'яснень, які містяться в абз.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до офіційного курсу долара до гривні, встановленого Національним банком України станом на 08 травня 2018 року сума боргу в розмірі 750 доларів США з розрахунку 2629,0191 грн. за 100 доларів США еквівалентна 19717,64 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача у доход держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved