Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з вказаним позовомдо Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (надалі за текстом - відповідач), в якому просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної Ірини Георгіївни (надалі за текстом - третя особа) № 37, виданий 06.08.2018 року про звернення з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором № 6910432 від 25.09.2008 р., у розмірі 43661, 55 грн. таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 серпня 2018 року третьою особою був вчинений виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 37, за яким стягнено з нього заборгованість на користь відповідача, за період з 20.07.2017 року по 20.07.2018 року, у розмірі 43661, 55 грн., а також 1400 грн. плати за вчинення виконавчого напису, тоді як 25 червня 2015 року позивачем повністю погашено заборгованість за виконавчим написом від 14.05.2015 року, а також сплачено виконавчий збір та витрати пов`язані з проведенням виконавчих дій. Так, 25 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є відповідач) та позивачем було укладено кредитний договір № 6910432 відповідно до умов якого Банк наддав позивачу кредит у розмірі 23970 доларів США на придбання автомобіля. В якості забезпечення виконання зобов`язань за таким договором, 25 вересня 2008 року між тими ж сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 6950080, предметом застави якого виступав автомобіль типу легковий; марка Dodge, модель: Nitro; рік випуску:2008, колір: чорний; номер кузова: 1 [NUMBER] ; двигун V= 2777 куб. см., реєстраційний номер [NUMBER] . У зв`язку з невиконання позивачем умов кредитного договору, 14 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Наталією Іванівною було вчинено виконавчий напис № 971 про звернення стягнення на вказаний автомобіль. За рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля нотаріус пропонував задовольнити вимоги ПАТ «Перший український міжнародний банк» про стягнення з позивача заборгованості за період з 01.11.2014 року по 15.12.2014 року у розмірі 39 743 гри. 08 коп., з яких: заборгованість по сплаті кредиту 2990 доларів США 32 центи, що в гривневому еквіваленті становить 38 726 грн. 44 коп.; заборгованість по сплаті процентів 28 доларів США 35 центів, що в гривневому еквіваленті становить 380 грн. 10 коп.; витрати за вчинення виконавчого напису 637 грн. 26 коп. 08 червня 2015 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса. 05 листопада 2015 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки виконавчий документ було виконано в повному обсязі. Оскільки кредитний договір припинив свою дію внаслідок його повного виконання, то, на думку позивача, у відповідача були відсутні підстави для звернення до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6910432 від 25.09.2008 року. Крім того, позивач в позовній заяві вказував на те, що після закінчення строку повернення кредиту в повному обсязі, який визначений в кредитному договорі на 25.09.2015 р., відповідач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом оскільки з настанням зазначеної дати припинилося нарахування процентів за користування кредитом. Зауважив, що третя особа при вчиненні нотаріальної дії керувалася Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. за №1172, положення якого на момент такої дії (якими керувалась третя особа) в судовому порядку визнані незаконними та нечинними. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом та додатково просив стягнути з відповідача судові витрати та витрати (за подання позову 704,80 грн., 352,40 грн. за подачу заяви про забезпечення позову) на правничу допомогу у розмірі 3 300 грн. У відзиві на позовну заяву представник банку просив відмовити у задоволенні позову, посилався на те, що банк подав приватному нотаріусу всі передбачені законом документи для вчинення виконавчого напису нотаріусу: оригінал кредитного договору, виписку по особовому рахунку, вимогу про усунення порушень з доказами її направлення позичальнику. Безспірність заборгованості підтверджували документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. №1172. Приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис відповідно до закону, підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Щодо направлення письмової вимоги зазначено, що 04.05.2018 року відповідачем було направлено письмову вимогу №2859 щодо розміру заборгованості станом на 04.05.2018р., яка складала 1627,33 дол. США, з вимогою про погашення даної суми у тридцяти денний строк з моменту отримання даної вимоги, в тому числі з попередженням щодо застосування позасудового стягнення, зокрема шляхом вчинення виконавчого напису. Дана вимога позивачем була отримана 18.05.2018 року. Однак, не була виконана. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з викладених в позові підстав, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач - ПАТ «ПУМБ» в судове засідання, явку свого представника не забезпечив, про час та місце судового засідання повідомлений належний чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, суд, у відповідності до ст. 280 ч.1 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є відповідач) та позивачем було укладено кредитний договір № 6910432 відповідно до умов якого Банк наддав позивачу кредит у розмірі 23970 доларів США на придбання автомобіля (а.с. 19-24). В якості забезпечення виконання зобов`язань за таким договором, 25 вересня 2008 року між тими ж сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 6950080, предметом застави якого виступав автомобіль типу легковий; марка Dodge, модель: Nitro; рік випуску: 2008, колір: чорний; номер кузова: 1 [NUMBER] ; двигун V= 2777 куб. см., реєстраційний номер [NUMBER] , про який йде мова в п. 2.1.1.1 кредитного договору. За змістом ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 574 ЦК України, застава виникає на підстав договору, закону або рішення суду. За нормами ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 14 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Наталією Іванівною було вчинено виконавчий напис № 971, про звернення стягнення на вказаний автомобіль (а.с. 12). Тим самим, вчиняючи такий виконавчий напис про звернення стягнення на вищевказаний заставний автомобіль позивача, приватний нотаріус КМНО Васильєва Н.І. діяла в межах своїх повноважень, визначених законом, та з урахуванням права Банку як заставодавця на вибір способу звернення стягнення на предмет застави, передбачений кредитним договором. 08 червня 2015 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 47745822 з виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса (а.с. 13). 05 листопада 2015 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 47745822, оскільки виконавчий документ було виконано в повному обсязі (а.с. 15-16). На підтвердження повної оплати заборгованості позивачем надано копію квитанції № 766/з15 від 25.06.2015 р. про оплату 33880 грн. на користь банку ПУМБ за кредит, виконавче провадження № 47745822 (а.с. 17). Статтею 40 Закону України «Про «Про виконавче провадження» визначено наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа. Так, згідно ч. 1 згаданої норми, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Також, суд звертає увагу на те, що п. 3.5.4 кредитного договору передбачено, що при достроковому виконанні Позичальником в повному обсязі всіх зобов`язань перед Банком за цим Договором- цей Договір вважається припиненим. У виконавчому написі нотаріуса від 14.05.2015 р. за реєстровим № 971 міститься інформація і щодо певної заборгованості позивача, яка має бути погашена за рахунок звернення стягнення на предмет застави, а відтак, заборгованість по кредиту, в забезпечення виконання якого між сторонами був укладений договір застави - була погашена позивачем достроково, а саме 25.06.2015 р. , тоді як, дія самого кредитного договору, визначена в п. 1.4 такого Договору, закінчується 25.09.2015 р. Попри це, відповідач звернувся до третьої особи за видачею виконавчого напису про звернення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором № 6910432 від 25.09.2008 р., у розмірі 43661, 55 грн. за період з 20.07.2017 р. по 20.07.2018 р., що включає заборгованість за сумою кредиту, за процентами та суми плати за здійснення виконавчого напису. При цьому, відзив відповідача на позовну заяви не містить жодних обґрунтувань на спростування доказів повного розрахунку позивача внаслідок здійснення виконавчого провадження № 47745822, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса від 14.05.2015 р. за реєстровим № 971. Що стосується спірного виконавчого напису, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06 серпня 2018 року третьою особою був вчинений виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 37, за яким стягнено з позивача заборгованість на користь відповідача, за період з 20.07.2017 року по 20.07.2018 року, у розмірі 43661, 55 грн., а також 1400, 00 грн. плати за вчинення виконавчого напису (а.с. 31). 01.11.2018 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57574320, на підставі такого напису (а.с.32-33), та 08.11.2018 р. постановою звернуто стягнення на доходи позивача в межах виконання виконавчого нотаріуса (а.с. 34-35). 01.11.2018 р. приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. було винесено постанову про арешт майна боржника (а.с. 38-39). 08.11.2018 р. приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. було винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 36-37). Так, відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до ст.89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Відповідно до п. 3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі - Порядок) нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. № 1172 (п.3.2 Порядку), відповідно до п. 1 якого такими документами є: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналіз вказаних правових норм свідчить на те, що основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та вимоги подані в межах строку позовної давності у три роки. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечення боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимоги кредитора. Тобто нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Відповідно до ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд погоджується з доводами позивача про відсутність підстав у нотаріуса на вчинення виконавчого напису, у зв`язку з відсутністю безспірності заборгованості боржника та не приймає до уваги заперечення відповідача про безспірність такої суми, виходячи з вищевикладених обставин наявності попереднього виконавчого напису та закінченого виконавчого провадження по ньому. Тому, суд дійшов висновку про наявність спору про суму заборгованості, у зв`язку з чим виконавчий напис нотаріуса підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Саме така правова позиція закріплена в Постанові Верховного Суду України від 04.03.2015 р. (справа № 6-27цс15). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, оскільки нотаріусом було вчинено виконавчий напис на підставі документів, що не свідчать про не безспірність вимог Банку щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з позивача на погашення його зобов`язань за укладеним кредитним договором, то, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов підлягає повному задоволенню. Що стосується витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 та ч.ч.1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). В Постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Так, в матеріалах справи міститься фінансовий документ, а саме, заява на переказ готівки RC_H2R5KN5GSS4UKZ819WQFQQ від 14.11.2018 р., згідно якої призначення платежу: надходження готівки за платіжними картками надання правничої допомоги за договором № 32 від 13.11.2018 р. (а.с. 11), в той час як представник позивача діє в інтересах позивача за договором № 32 про надання правничої допомоги від 14.11.2018 р. (а.с. 9), а відтак, вимога в частині стягнення з відповідача коштів на надання правової допомоги, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. (за подання позову). Виходячи з того, що в забезпеченні позову позивачу Ухвалою суду від 18.02.2019 р. було відмовлено, у стягненні судового збору у розмірі 352,40 грн. за подачу заяви про забезпечення позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved