Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У лютому 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 07 серпня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1164. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], 17 серпня 2015 року. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин різних поглядів на взаємовідносини між подружжям та сімейне життя, внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги, що в свою чергу призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а тому вважає, що спільне життя з відповідачем та збереження їх сім'ї є неможливе й відповідно суперечать її особистим інтересам, примирення з відповідачем вона не бажає, а тому посилаючись на вказане просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їх дітей, й відповідно відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на їх утримання, посилаючись на те, що відповідач офіційно не працює, його доходи містять нерегулярний характер, є працездатною особою, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій на утримання доньки [PERSON] у розмірі 750 грн. та на утримання доньки [PERSON] у розмірі 850 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Від її представника через канцелярію суду надійшла заява, в якій зазначив, що підтримує подану заяву, просив її задовольнити. Також просив розгляд справи провести у йо відсутності та у відсутності позивача, а також не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. \~\~\~\~ Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 07 серпня 2008 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено відповідний актовий запис № 1164 (а.с. 4). Від вказаного шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], 17 серпня 2015 року. Батьками дітей вказані [PERSON] та [PERSON], які проживають разом із позивачем , що підтверджено довідкою КДРЕП № 11 (а.с. 9) та доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Крім того, як убачається зі змісту заявленого позову, сторони на даний час шлюбних відносин не підтримують й відповідно причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами. На даний час подружні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо за різними місцями проживання. При цьому, в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із розясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Також відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився та своїм правом на подачу клопотання про надання подружжю строку на примирення не скористався. Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення аліментів на утримання дітей, то суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, сторони перебували у шлюбі та від вказаного шлюбу у них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], 17 серпня 2015 року. Батьками дітей вказані [PERSON] та [PERSON] На даний час діти проживають разом із позивачем, що підтверджено довідкою КДРЕП № 11 (а.с. 9) й відповідно відповідачем належних доказів на спростування вказаного не надано. Так, положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України\~\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~\~ \~\~При цьому, відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому, як убачається з наявних у матеріалах справи доказів, малолітні діти сторін проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на їх утримання. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дітей не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду також не надано, як і не надано доказів щодо його незадовільного стану здоровя, перебування на його утриманні батьків чи інших дітей, а також наявності будь-яких кредитних чи інших зобовязань, а також доказів офіційного працевлаштування. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, а також ураховуючи те, що відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги дітей й відповідно в добровільному порядку не надає, є працездатним, згідно вимог ст. 180 СК України зобов'язаний утримувати своїх дітей, суд приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів \~саме \~в \~твердій грошовій сумі\~на утримання доньки [PERSON] у розмірі 750 грн. та на утримання доньки [PERSON] у розмірі 850 грн. щомісячно, з дня предявлення \~позову \~і до досягнення кожною дитиною повноліття. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України\~\~з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved