Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У лютому 2015 року позивач - ТОВ «Грифон капітал», звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів заборгованості за договором. В обґрунтування позову зазначено, що 03.09.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого вказаний відповідач як позичальник отримав грошові кошти в сумі 82 940,00 доларів США, зі сплатою 13,0 % річних за користування кредитними коштами, остаточним терміном повернення - до 02.09.2031 року. В забезпечення належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між між ВАТ «Ерсте Банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає за належне виконання позичальником умов кредитного договору в тому ж розмірі, що і позичальник. Внаслідок неналежного виконання взятих зобов`язань з повернення грошових кошті виникла заборгованість, яка станом на 17.01.2015 року, становить 82 915,53 долари США. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути суму заборгованості, відшкодувати судові витрати. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 16.12.2015 року за заявою ТОВ «Фінанс Траст Груп» відповідну особу залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Грифон Капітал» у зв`язку з тим, що згідно договору про відступлення права вимоги (факторингу) № 237, укладеного між ТОВ «Грифон Капітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» 16.06.2015 року, відбулася передача прав грошової вимоги за кредитним договором № 014/17847/6/22396 від 03.09.2008 року і ТОВ «Фінанс Траст Груп» є новим кредитором у зобов`язанні з правом грошової вимоги до відповідачів. Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 23.02.2016 року позов задоволено. Відповідно до ухвали суду від 01.09.2016 року заочне рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 лютого 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договоромскасувано, справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 30.05.2017 року до участі у справі в якості правонаступника позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», залучено товариство з обмеженою відповідальністю - «Фінансова компанія «Інновація». Під час судового провадження вказаним позивачем уточнено позовні вимоги, сторона просить стягнути з відповідачів заборгованість, що виникла станом на 18.03.2021 року, в розмірі 75 714,78 грн. Відповідно до позиції відповідача [PERSON] , наведеній у поданих до суду заявах, позивач позбавлений права на пред`явлення вимог, оскільки 22.11.2018 року право власності на земельні ділянки, що виступили предметом іпотеки, укладеним в забезпечення належного виконання зобов`язань по кредитному договору, набуло ТОВ «Вестпальм» на підставі договору купівлі-продажу, за змістом якого реалізація майна проведена у відповідності до ст. 38 Закону України «Про іпотеку». За твердженням відповідача, ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» як правонаступник за договором кредиту від 03.09.2008 року та договором іпотеки від того ж числа, використало право на позасудове врегулювання шляхом реалізації іпотечного майна. При цьому, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на 22.11.2018 року, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними. Відповідач просить звернути увагу на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року. Відповідачем [PERSON] подано заяву, в якій особа зауважує на припиненні поруки на дату звернення до суду із позовом з врахуванням часу фактичного вручення вимоги про дострокове виконання зобов`язання - 05.05.2014 року. Сторона посилається на вимоги ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки, яка визначає умови припинення поруки, та просить відмовити у задоволенні позову до поручителя. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Зазначила, що розрахунок заборгованості виконано з врахуванням грошової суми, отриманої внаслідок реалізації предмета іпотеки, що в еквіваленті грошової одиниці - гривні по відношенню до долара США станом на момент відчуження становило 7200,00 доларів США. Загальний розмір заборгованості обраховано як різниця між сумою заборгованості по кредитному договору - 82 915,53 долари США та отриманих за реалізацією - 7200,00 доларів США. Представник просила звернути увагу, що відповідно до укладеного договору іпотеки кредитор не позбавлений права на пред`явлення вимог щодо погашення заборгованості за договором кредиту у зв`язку з недостатністю сум, отриманих за рахунок вартості предмета іпотеки. Зауважила також, що договором поруки сторони погодили трирічний строк, протягом якого поручитель за наслідком пред`явлення до нього вимог кредитора зобов`язується здійснити погашення заборгованості за договором кредиту. Заперечення відповідачів вважає безпідставними. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час розгляду були повідомлені належним чином. Відповідачем [PERSON] подано заяву про можливість розгляду справи у його відсутності. Судом встановлено наступні обставини. 03.09.2008 року між ВАТ «Ересте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 014/17847/6/22396 та надано кредит у розмірі 82940,00 дол. США на термін до 02.09.2031 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань між позичальником та відповідачем [PERSON] 03.09.2008 року укладено договір поруки № 014/17847/6/22396/2, за яким поручитель [PERSON] зобов`язався відповідати в солідарному порядку з позичальником за невиконання умов зазначеного кредитного договору. Крім того, в забезпечення вимог кредитора між ВАТ «Ересте Банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передано земельні ділянки з кадастровими номерами 1822083000:05:000:0026 та 1822083000:05:000:0024 площею 1200 кв.м. та вартістю 251 000,00 грн. кожна. Як зазнаналось вище, право вимоги кредитора за відповідними договорами набуто позивачем - товариством з обмеженою відповідальністю - «Фінансова компанія «Інновація» на підставі договорів про відступлення права вимоги, які, в свою чергу, в судовому порядку недійсними не визнавались. Між ТОВ «Фінансова компанія» Інновація» та ТОВ «Вестпальм» 22.11.2018 року укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, за умовами якого продавець - ТОВ «Фінансова компанія» Інновація» діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» продав, а покупець - ТОВ «Вестпальм», купив земельні ділянки за вищевказаними кадастровими номерами та площею. За домовленістю сторін відчуження ділянок здійснено за 200 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань станом на 18.03.2021 року виникла заборгованість, при визначенні якої суд виходить за такого. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що у випадку пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор втрачає право нараховувати відсотки після настання терміну повернення, який зазначений у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року по справі № 916/4692/15). В матеріалах справи міститься вимога ПАТ «Фідобанк» про дострокове погашення заборгованості, скерована за адресою позичальника та поручителя (том 3-й а.с.2). Згідно змісту вимоги банк змінює кінцеву дату виконання озобв`язань по кредитному договору та вимагає негайно погасити всю заборгованість за кредитним договором в сумі 81 520,27 доларів США протягом 10 днів з моменту отирмання вимоги до 15.05.2014 року. З огляду на викладене, нарахування відсотків кредитором після наведеної календарної дати слід вважати безпідставним. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку слідує, що розмір заборгованості за тілом кредиту, без врахування вартості відчуженого предмета іпотеки, станом на 18.03.2021 року становить 78 269,82 долари США, заборгованість за відсотками станом на 15.05.2014 року складає 880,43 долари США. Проведеними математичними обрахунками встановлено, що після 15.05.2014 року кредитором здійснено нарахування відсотків на суму 4719,15 доларів США, при цьому. позичальником фактично сплачено на погашення заборгованості по відсотках після вказаної календарної дати - 900,29 доларів США. Вказана сума перевищує розмір обгрунтованого розміру заборгованості по відсотках на 91,86 долари США: 900,29 (фактично сплачено після 15.05.2014 року) - 808,43 (заборгованість станом на 15.05.2014 року) = 91,86 долари США. Приймаючи до уваги висновки суду про безпідставність нарахування відсотків за наслідком пред`явленя вимог про дострокове виконання зобов`язання, суд вважає за доцільне з рахунок заборгованості по тілу кредиту віднести зайво сплачені 91,86 долари США. Відповідно до ч.1 ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. За таких обставин, розмір заборгованості по тілу кредиту станом на 18.03.2021 року без врахування вартості відчуженого предмета іпотеки становитиме 78 177,96 доларів США (78 269,82 долари США - 91,86 долари США = 78 177,96 доларів США). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно пункту 3.1.8. договору іпотеки від 03.09.2008 року сторони погодили, що у випадку, якщо суми від продажу предмета іпотеки та сума від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньою для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право в судовому порядку на отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця. У своїй постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення». Приймаючи до уваги, що сума, отримана від реалізації предмета іпотеки - земельних ділянок, є меншою від загальних вимог кредитора, зобов`язання позичальника не можна вважати припиненими. Отримана від реалізації заставного майна грошова сума 7200,00 доларів США скеровується в рахунок визначеного судом розміру заборгованості, що, з врахуванням наведеного, становитиме - 70 977,21 долари США (78 177,96 доларів США - 7200,00 доларів США = 70 977,21 долари США). З приводу зауважень відповідача [PERSON] про припинення поруки внаслідок минування встановленого положеннями ст. 599 ЦК України шестимісячного строку з дня пред`явлення вимог про виконання зобов`язань до фактичного часу звернення із позовом, суд зазначає. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час пред`явлення вимог про дострокове виконання зобов`язання, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Вирішуючи питання про наявність умов для припинення поруки, суд звертає увагу на положеннях п.5.2.3 договору поруки від 03.09.2008 року, згідно якого сторони дійшли згоди, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст. 559 ЦК України). У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відступ від положень законодавства в частині визнання строку, протягом якого кредитор може пред`явити вимоги до поручителя з дня настання терміну виконання основного зобов`язання, не суперечить вимогам законодавства. Таке самостійне врегулювання за своїм характером є проявом усвідомленого та підтвердженого юридичного наміру сторін, направленого на встановлення цивільних прав та обов`язків, пов`язаного із цим збереження балансу інтересів учасників. Як зауважувалось вище, строк виконання основного зобов`язання було змінено до 15.05.2014 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 30.01.2015 року, визначений умовами договори трирічний строк не минув, вимоги до поручителя є обґрунтованими. Надаючи оцінку дослідженим доказам окремо, а також в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за договором кредиту від 03.09.2008 року, що утворилась станом на 18.03.2021 року, в сумі 70 977,21 долари США. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial