Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про припинення права власності за відповідачем та визнання за набувальною давністю права власності на земельні ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та площею 0,04 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] . Позов обгрунтований тим, що 02 листопада 2000 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , через деякий час встановлено, що у відповідача є державні акти на підтвердження її права власності на вказані земельні ділянки за місцем розташування будинку, придбаного позивачем 02 листопада 2000 року. Позивач останні 20 років відкрито та безперервно користується вказаними земельними ділянками, обробляє їх, сплачує податки. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 03 серпня 2020 року за результатами підготовчого засідання справу призначено до судового розгляду. Згідно заяви від 18 листопада 2020 року позивач [PERSON] позов підтримує, просить розглянути справу за відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до заяви від 19 листопада 2020 року секретар Вертіївської сільської ради Устименко О.Г. просить розглянути справу за відсутності та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання сповіщена в порядку ч.ч.6, 7, 8 ст.128 ЦПК України шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою згідно позовної заяви, яка є останньою відомою адресою її місця проживання, та в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення інформації про виклик на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України 01 липня 2020 року, 04 серпня 2020 року. Відповідач не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин і не подала відзиву. Позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин наявні підстави в порядку ст.ст.280, 281 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу визнання права власності на земельні ділянки за набувальною давністю із припинення права власності на них. Набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 року. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України). Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 02 листопада 2000 року, який посвідчений державним нотаріусом Ніжинської районної державної нотаріальної контори Кізуб Т.Е. та зареєстрований в реєстрі за р.№1-1381, відповідач [PERSON] продала позивачу [PERSON] жилий будинок, розташований на землях Вертіївської сільської ради, що знаходиться в [ADDRESS] . Реєстровий напис від 21 листопада 2000 року підтверджує реєстрацію вказаного будинку на праві власності за [PERSON] , яка згідно копій сторінок паспорта громадянина України має зареєстроване місце проживання у ньому з 03 квітня 2001 року. Відповідно до розпорядження Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області №03 від 09 лютого 2016 року пров.Леніна перейменовано на пров.Миру. Згідно копії державного акту серії IV-ЧН №019267 земельна ділянка площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та копії державного акту серії IV-ЧН №019268 земельна ділянка площею 0,04 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, розташовані за адресою: [ADDRESS] , належать [PERSON] .. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з моменту укладення договору купівлі-продажу даного будинку в 2000 році володіє та користується відкрито, безперервно вказаними земельними ділянками, які відносяться до будинковолодіння [ADDRESS] , що у встановленому порядку не спростовано. Частиною 1 ст.377 ЦПК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), що також передбачено і приписами ст.120 ЗК України, відповідно до якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудовних будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку до позивача перейшло право власності на спірні земельні ділянки, які були виділені відповідачу для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд, при цьому позивач з 2000 року, як власник будинку [ADDRESS] , володіє та користується відкрито, безперервно даними земельними ділянками під вказаним будинком, що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст.344 ЦК України та задоволення позову повністю із врахуванням заявлених вимог, при цьому право відповідача на дані земельні ділянки припинені відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок. При вирішенні справи судом також враховуються висновки щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин сторін, викладених в постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року (справа №364/515/19, провадження №61-19224св19), від 16 березня 2020 року (справа № 675/2372/16-ц, провадження № 61-29813сво18). Як зазначено вище відповідач не надала суду у встановленому порядку відзиву, заперечення, у зв`язку з чим несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням даних процесуальних дій, в даному випадку,- ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Також судом враховується, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: approved