Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

У листопаді 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на 2/6 частини житлового будинку (домоволодіння) [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на Ѕ частини земельної ділянки, загальною площею 0,0406 га, кадастровий номер 8000000000:91:051:0020, що знаходиться по [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , а [INFO] помер її батько [PERSON] . За час шлюбу батьки позивачки побудували житловий будинок [ADDRESS] , який 07.05.1974 року Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної Ради депутатів в м. Києві №621 був прийнятий в експлуатацію. Вказаний житловий будинок був побудований її батьками на підставі Договору на право будівництва будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 24.10.1949 року, укладеного між [PERSON] та Житловим управлінням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів та посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори. Після смерті матері спадкоємцями за законом були вона, її брат [PERSON] та батько [PERSON] . Як зазначила позивачка у позові, оскільки вона та її батько після смерті матері фактично вступили у володіння спадковим майном, що належало їй, вони не стали звертатися до нотаріальної контри з заявами про прийняття спадщини, вважаючи себе такими, що прийняли спадщину у спосіб передбачений п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. 17.11.1995 року батьком позивачки був складений заповіт, відповідно до якого він заповів їй та її брату в рівних долях спірний житловий будинок. Земельна ділянка на якій розташований житловий будинок не увійшла до складу заповідального батьком майна, оскільки на час складання заповіту вона ще не перебувала у приватній власності. Право приватної власності на земельну ділянку виникло лише в 2002 році. Після смерті батька вони з братом звернулися до Третьої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, де вона дізналася про існування заповіту. Позивачка вважала, що, оскільки вказаний заповіт порушує її права як спадкоємця після смерті матері, вона вимушена була звертатися за захистом своїх прав до суду з позовами про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері та визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину спадкового майна, що залишилися після її смерті. Так, у позові вона вказала про існування судових рішень, якими було встановлено, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю її батьків та визнано за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері право власності на 1/6 частини спірного житлового будинку. Окрім цього, в позовній заяві також вказала на те, що її брат [PERSON] також звертався до суду з позовами з приводу спадкового майна і рішеннями судів було визнано за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька на Ѕ частини спірного житлового будинку, яка складається з 1/6 частини цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері, 2/6 частини будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті батька та в порядку спадкування за законом після смерті батька за ним визнано право власності на Ѕ частини вищевказаної земельної ділянки. Оскільки постановами державного нотаріуса Третьої Київської державної нотаріальної контори від 19.09.2019 року та від 08.10.2019 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну їй частку спірного житлового будинку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та відповідно у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частини земельної ділянки у зв`язку з відсутністю у витязі з Державного земельного кадастру інформації про померлого, вона просила суд, відповідно до ст. 392 ЦК України, задовольнити її позовні вимоги. Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 22.11.2019 року справу передано судді Кондратенко О.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.11.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами позовного (загального) провадження. Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 30.09.2020 року справу передано судді Осаулову А.А. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року у справі призначено підготовче судове засідання, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 07.12.2020 року під час проведення підготовчого судового засідання судом за клопотанням позивача до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.02.2020 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] є [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Батьками сторін за час перебування їх в шлюбі було збудовано будинок за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом дане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Оскільки частки у спільному сумісному майні подружжя є рівними, виходячи з вимог законодавства, що діяло на момент виникнення відповідних правовідносин та на момент відкриття спадщини після померлої [PERSON] , останній належала Ѕ частини спірного будинку. Після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом були її чоловік [PERSON] та діти: [PERSON] та [PERSON] , які фактично прийняли спадщину після смерті спадкодавця, яка складала по 1/6 частині зазначеного будинку. 07.03.2007 року позивачка звернулася до Третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої матері на частину спірного домоволодіння. Разом з тим, 09.03.2007 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю оригіналів документів на майно, що успадковується. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2017 року у справі №761/18920/16 визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] право власності на 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] . Також судом встановлено, що 17.11.1995 року [PERSON] складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2с1500, згідно з яким на випадок смерті належний [PERSON] легковий автомобіль марки ВАЗ 21061, 1984 року випуску він заповів [PERSON] , а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , та речі домашньої обстановки та вжитку заповів [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах кожному. Земельна ділянка, площею 0,406 га (кадастровий номер 8000000000:91:051:0020), на якій розташований спірний будинок, не увійшла до складу заповідального [PERSON] майна, оскільки останній набув право власності на неї 20.12.2002 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю І-КВ №122314, виданий Головним управлінням земельних ресурсів КМДА та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №91-2-03131. 09.01.2007 року відповідач [PERSON] звернувся до Третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою № 25 про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] 30.01.2007 року до Третьої Київської державної нотаріальної контори звернулася позивачка [PERSON] із заявою № 232 про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] . Згідно відповіді на запит державного нотаріуса Третьої Київської державної нотаріальної контори від 20.06.2007 року № 2304/2-15 за даними Книг реєстрації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» цілий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за [PERSON] на підставі договору на право забудови у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 29.11.1949 року, Акту приймання будинку, затвердженого рішенням виконкому Шевченківської районної ради від 27.05.1974 року № 621. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2018 року у справі №761/30977/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року, визнано за [PERSON] право власності, в порядку спадкування, на 1/2 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: 1/6 частини цього будинку, в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] та 2/6 частини будинку, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . У зазначеному рішенні суд прийшов до висновку, що [PERSON] належить - 1/2 частина вищезазначеного будинку як спадкоємцю за законом та заповітом. Окрім того, із змісту вказаного рішення суду вбачається, що підставою для визнання за відповідачем права власності на належну йому частину домоволодіння є відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Також, судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Третьої Київської державної нотаріальної контори від 19.09.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на належну їй частину житлового будинку [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок. Постановою державного нотаріуса Третьої Київської державної нотаріальної контори від 11.10.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на належну їй частину земельної ділянки, площею 0,0406 га (кадастровий номер 8000000000:91:051:0020), цільове призначення для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю інформації у Витязі з Державного земельного кадастру про померлого. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 66 Закону України «Про нотаріат» визначено, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно зі ст. 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. У відповідності з п.п. 4.15, п.п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5, яка є чинною на час розгляду справи, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, єдиним способом реалізації позивачкою своїх спадкових прав після смерті батька є визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку. Враховуючи, що судовими рішеннями за позивачкою визнано право власності на 1/6 частини спірного домоволодіння після смерті матері, а за відповідачем [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на Ѕ частини домоволодіння, яка складається з 1/6 частини цього будинку, в порядку спадкування за законом після смерті матері та 2/6 частини будинку, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, суд вважає, що позивачка має право на 2/6 частини домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті батька. Окрім того, враховуючи, що спірна земельна ділянка, яка при житті належала батьку позивачки та відповідача, не охоплена заповітом, складеним [PERSON] , вона переходить у спадщину за законом, в даному випадку позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] , як спадкоємцям першої черги. в рівних долях. Таким чином, при обставинах, коли у позивачки відсутні інші способи захисту цивільних прав та інтересів, чим може бути визнання права, відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 2/6 спірного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом та на Ѕ частини спірної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не суперечать закону та не порушують права, свободи та інтереси інших осіб, тому, відповідно до ст. 392 ЦК України, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved