Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Тетяна Іванівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. було вчинено виконавчий напис №436, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке є правонаступником прав АТ «Альфа банк», заборгованість за кредитним договором №500408895 від 03.09.2013 року в розмірі 32218 грн. 80 коп. Згідно вказаного виконавчого напису заборгованість у розмірі 32218 грн. 80 коп. складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 8852 грн. 06 коп.; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, що становить 9959 грн. 27 коп.; строкової заборгованості за комісією, що становить 633 грн. 44 коп.; строкової заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом у розмірі 9574 грн. 03 коп.; строкової заборгованості за штрафами і пенею, що становить 3200 грн. 00 коп. Позивач вважає, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню з наступних підстав. Так, він у жодних договірних відносинах із ТОВ «Вердикт Капітал», у тому числі кредитних, не перебував, листів про заміну кредитора не отримував. Також, [PERSON] зазначив, що заборгованість, стягнута за виконавчим написом №436 не є безспірною та є такою, щодо якої спливли строки позовної давності за вимогами. Зокрема, відповідно до вимог п.2.1,п.2.3 кредитного договору [PERSON] надавався кредит у розмірі 20000 грн. 00 коп., остаточною датою повернення кредиту, нарахування відсотків та комісій є 04.09.2016 року. Повернення кредиту, сплата процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за кредитним договором повинні були здійснюватися рівними частинами по 1275 грн. 65 коп. щомісячно з 04.10.2013 року по 04.09.2016 року. Отже, строки позовної давності, в тому числі строки, передбачені ст.88 Закону України «Про нотаріат», щодо будь-яких вимог по кредитному договору №500408895 від 03.09.2013 року спливли 05.09.2019 року, а виконавчий напис вчинено нотаріусом лише 03.09.2020 року, тобто за межами строків позовної давності. Окрім того, [PERSON] не погоджується із розміром нарахованих відсотків, комісії та пені, оскільки їх було нараховано після закінчення строку дії договору за період з 16.01.2019 року по 11.03.2020 року, а не відповідно до вимог ст.625 ЦК України. При цьому позивач звернув увагу на те, що після спливу, визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч.2 ст.1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати, передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України. Також, вказував на те, що у нотаріуса було відсутнє право на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відноситься до переліку документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів. Просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Тетяною Іванівною 03.09.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №436. Ухвалою суду від 11.11.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Крім того, ухвалою суду від 11.11.2020 року за заявою позивача було вжито заходи забезпечення позову. У подальшому, ухвалою суду від 22.12.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал» відзиву на позов подано не було. Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. письмові пояснення на позов подано не було. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем розташування в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Секістова Т.І. у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Так, 03.09.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №500408895 (а.с.12). Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 20000 гривень. Процентна ставка за користування кредитом становить 0,1 річних, тип процентної ставки - фіксована. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій - 04.09.2016 року. Правонаступником ПАТ «Альфа Банк» відповідно до договору факторингу №1 від 21.06.2016 року, договору факторингу №2019-1К/ВЕСТА від 26.12.2018 року та договору відступлення прав вимоги №16-01/19/1 від 16.01.2019 року є ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с.48-58). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 25.08.2020 року відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису. 03.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. було вчинено виконавчий напис №436, яким посвідчено право ТОВ «Вердикт Капітал» на стягнення з [PERSON] 32218 грн. 80 коп. заборгованості за кредитним договором №500408895 від 03.09.2013 року, який було укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , за період з 16.01.2019 року по 11.03.2020 року, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту у розмірі 8852 грн. 06 коп.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, що становить 9959 грн. 27 коп.; строкова заборгованість за комісією, що становить 633 грн. 44 коп.; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом у розмірі 9574 грн. 03 коп.; строкова заборгованість за штрафами і пенею, що становить 3200 грн. 00 коп. (а.с.11). За вказаним виконавчим написом Приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Скальським А.І. 13.10.2020 року було відкрито виконавче провадження №63298863 (а.с.14). Позивач із вказаним виконавчим написом не погоджується, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Зокрема, за змістом ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. За результатами аналізу вище наведених норм права можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна існувати та бути безспірною. Таким чином, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів . Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин. Проаналізувавши наведені вище роз`яснення, а також надані суду письмові докази в їх сукупності, суд зауважує, що при вчиненні виконавчого напису 03.09.2020 року нотаріус не пересвідчився у безспірності пред`явленої до стягнення заборгованості та не витребував необхідних документів у стягувача. До зазначених висновків суд приходить, виходячи з наступних мотивів. Так, як вбачається з дослідженого у судовому засіданні кредитного договору №500408895 від 03.09.2013 року, кінцевий строк виконання зобов`язання сторонами було визначено до 04.09.2016 року. Проте, одночасно у п.2.6 Договору сторони погодили порядок погашення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів щомісячно рівними частинами у розмірі 1275 грн. 65 коп. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з дослідженого судом та наданого нотаріусу стягувачем розрахунку заборгованості, заборгованість за усіма її складовими було стягнуто за період з 16.01.2019 року по 11.03.2020 року. Одночасно суд враховує, що положеннями кредитного договору були визначені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи те, що погашення щомісячних платежів повинно здійснюватись щомісячно, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-160цс14 від 19.11.2014 року. При цьому, суд враховує, що з заявою про видачу виконавчого напису відповідач звернувся лише 25.08.2020, а початковим перебігом обрахунку трирічного строку позовної давності є 04.09.2016 року. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося з заявою про видачу виконавчого напису до нотаріуса після спливу позовної давності. Зазначена обставина, на думку суду, є безумовним підтвердженням того, що заборгованість за кредитним договором №500408895 від 03.09.2013 року є спірною. Буд-яких доказів звернення до суду з позовом до боржника ТОВ «Вердикт Капітал» та переривання позовної давності суду надано не було. Окрім того, суд також враховує, що Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин»; 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Саме до таких висновків про застосування зазначеної норми права дійшов Верховний суд у постанові від 12.03.2020 року у справі №757/24703/18. Як було встановлено судом, серед документів наданих Товариством нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися безспірному порядку, відсутній. Кредитний договір №500408895 від 03.09.2013 року не посвідчений нотаріально, а отже не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Проаналізувавши вище наведене, а також надані суду письмові докази в їх сукупності, суд зауважує, що при вчиненні виконавчого напису 03.09.2020 року нотаріус не персвідчився у безспірності пред`явленої до стягнення заборгованості та не витребував необхідних документів у стягувача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку, суд вважає, що представник відповідача не надав суду доказів того, що сума боргового зобов`язання на час звернення про вчинення виконавчого напису була безспірною. Як роз`яснено у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оспорена боржником лише в позовному порядку. У цих випадках справа розглядається в позовному провадженні за участю нотаріуса, який залучається до участі у справі у якості третьої особи. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заборгованість боржника на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною, а нотаріус належним чином не виконав вимог ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» та не пересвідчився у безспірності заборгованості, що унеможливлює видачу виконавчого напису, а отже надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved