Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулась у суд із вказаним позовом, в обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народилась дочка [PERSON]. Вона разом із дочкою проживають окремо у м. Вовчанську Харківської області. Відповідач виділяє на виховання доньки близько 200 грн. 00 коп. раз на пів року, що є недостатнім, фактично не приймає участі у вихованні дитини, не допомагає у придбанні одягу, засобів гігієни, продуктів харчування, не виділяє коштів на освіту. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON]. Позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], в розмірі 1\\4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з часу звернення із позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Просила задовольнити уточнені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Під час судового розгляду відповідач не визнав позовні вимоги. В установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого він просив відмовити у їх задоволенні, оскільки він є інвалідом другої групи, отримує пенсію, яка є недостатньою для сплати аліментів. Інших доходів окрім пенсії він не має, офіційно не працевлаштований та в силу свого стану здоров'я, сам потребує сторонньої допомоги та матеріальної підтримки. Зазначив про відсутність у нього грошових заощаджень, рухомого та нерухомого майна. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, призначивши позивачу тимчасову державну допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України, у відповідності до ч. 8 ст. 181 СК України, з урахуванням матеріального стану сім'ї, у якій виховується дитина. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач не має можливості сплачувати аліменти, а сам потребує допомоги. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 30 липня 2004 року (а.с. 6). Батьками малолітньої [PERSON], [INFO] є сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Позивач проживає разом із донькою [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 5). Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та приписи ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України зобов'язують суд при вирішенні будь - яких питань щодо дітей виходити із якнайкращого забезпечення їх інтересів. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ з відповідними змінами та доповненнями кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. В даному випадку норми закону передбачають обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено під час судового розгляду, між сторонами відсутні домовленість щодо порядку участі батька в утриманні дитини. До першого січня 2019 року відповідачу встановлена друга група інвалідності, він отримує постійний дохід у вигляді пенсії, розмір якої за період з серпня 2017 року по січень 2018 року становить 8432 грн. 00 коп. (а.с. 27). Посилання відповідача на те, що він отримує пенсію, яка не покриває його витрати, не є підставою для визначення розміру аліментів менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зазначене протирічить вимогам ст. 182 СК України. Також суд вважає недоречним посилання відповідача на необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку з призначення судом тимчасової державної допомоги, з огляду на наступне. Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 181 СК України, порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір, визначається Кабінетом Міністрів України; суми, наданої дитині тимчасової державної допомоги, підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Так, згідно п. 2 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 22 лютого 2006 року за № 189, тимчасова допомога призначається у разі, коли: рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у зв'язку з ухиленням від сплати аліментів або відсутністю у боржника коштів та іншого майна, на які за законом може бути звернено стягнення; стосовно одного з батьків здійснюється кримінальне провадження або він перебуває на примусовому лікуванні, у місцях позбавлення волі, якого визнано в установленому порядку недієздатним, а також перебуває на строковій військовій службі; місце проживання (перебування) одного з батьків не встановлено. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також суд враховує, що при стягненні з відповідача аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1\\4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, буде цілком узгоджуватися з вимогами ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], а тому вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої, в розмірі 1\\4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з часу звернення із позовом до суду - 14 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Натомість, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивач звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів, а відповідач є інвалідом другої групи, а тому у відповідності до вимог п. п. 3, 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», останні підлягають звільненню від сплати судового збору. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 180-182, 191 СК України,

Outcome: approved