Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

у лютому 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 63625 грн 86 коп. та судовий збір по справі у розмірі 1378 грн 00 коп. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 28.07.2014 між сторонами було укладено кредитний договір №500504529 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 57438 грн 39 коп. у строк з 28.07.2014 по 29.07.2017, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, виплачувати проценти, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі, однак у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 17.02.2016 має прострочену заборгованість. 06.02.2017 відповідачем по справі подано зустрічний позов, просить суд визнати порушеним право [PERSON] , споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним кредитний договір №500504529 від 28.07.2014 укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , а також стягнути судові витрати по справі. Зустрічні позовні вимоги обгрунтовує тим, що зміст та умови кредитного договору№500504529 від 28.07.2014 були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому відповідач був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладені мав можливість погодитися лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки, а також банком навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимог діючого законодавства України та приписи Національного України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва [PERSON] відкрито провадження по справі. 06.02.2017 у судовому засіданні було замінено позивача ПАТ «Альфа Банк» на його правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 108). 21.02.2017 ухвалою суду призначено по справі судово-економічну експертизу (а.с. 111). На підставі розпорядження від 18.05.2017 справу призначено до повторного автоматизованого авторозподілу у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] (а.с. 112, 113). На підставі розпорядження від 28.02.2018 справу призначено до повторного автоматизованого авторозподілу у зв`язку із відстороненням судді Петренко Н.О. від здійснення правосуддя (а.с. 117, 118). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.03.2018 позов прийнято до свого провадження, призначено засідання та відновлено провадження по справі (а.с. 119). Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017. У зв`язку з набранням чинності з 15.12.2017 Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15.12.2017. Згідно Перехідних положень ЦПК України, розгляд даної цивільної справи здійснюється у загальному позовному провадженні. Представник позивача по первісному позову у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином(а.с. 138), причини неявки суд не повідомив, однак у матеріалах справи міститься заява представника позивача в якій він підтримує первісні позовні вимоги, та зустрічного позову заперечував у повному обсязі, просив слухати справу без участі представника (а.с. 128). Відповідач по первісному позову та його представник у судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили (а.с. 136). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28.07.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №500504529 згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 57438 грн 39 коп. до 29.07.2017, процентна ставка 17,99%, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах договору повертати кредит, виплачувати проценти, сплачувати неустойки інші передбачені платежі (а.с. 4-9). 19.01.2016 за вих. №15312-102/б/б Альфа-Банк» надіслав на адресу [PERSON] вимогу про повернення боргу (а.с. 13, 14). У порушення умов договору відповідач своїх зобов`язань не виконав результаті чого утворилася заборгованість станом на 17.10.2016 за кредитом у розмірі 40997 грн 17 коп., за відсотками у розмірі 6093 грн 29 коп., по комісії у розмірі 13735 грн 40 коп. та по штрафам у розмірі 2800 грн 00 коп. (а.с. 65). 21.06.2016 між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу згідно умов якого останній вступив отримав право грошової до боржників ПАТ «Альфа-Банк» у тому числі щодо кредитного договору №500504529, що підтверджується витягом із додатку (а.с. 101-107). Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до укладеного між сторонами договору та ст.ст. 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однак, боржником не виконано зобов`язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком суми заборгованості по договору. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як вбачається із додатку до кредитного договору №500504529 від 28.07.2014 встановлено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором, а саме: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інші платежі здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та терміни, визначених цим договором. Зі змісту спірного договору вбачається, що позивачу по зустрічному позову, перед укладенням кредитного договору було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту. Позивач за зустрічним позовом знав про вищевказані договірні умови і свідомо погоджувався з ними. Підтвердження того, що позивач по зустрічному позову погодився з умовами спірного договору є те, що він сплачував кредитні кошти добровільно протягом певного часу, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості аз кредитним договором станом на 29.02.2016 останній платіж в погашення основного боргу, відсотків та комісії був внесений позичальником 25.02.2016 у розмірі 150 грн 00 коп., тобто позичальник на протязі двох з половиною років сплачував заборгованість за кредитом відповідно до графіку, погоджувався з ними та не оспорював. Крім того у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатися правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Також твердження позивача по зустрічному позову, що в оспорюваному договорі відсутні відомості про інфляційне застереження, є безпідставним, оскільки кредит надавався на споживчі потреби без забезпечення виконання зобов`язань. Згідно ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов. А згідно ст. 938 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. У викладених абзацах 4, 6, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, детальний опис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значені та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р. де зазначено, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (ст.ст. 215, 1048-1052, 1054-1055) ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір має укладатися у письмовій формі 9ст. 1055); недодержання письмової форми тягне за собою його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судові практику цивільних справ про визнання правочині недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК України та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся, що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однією його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України). У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин, і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Також договір укладений у письмовій формі. Він підписаний повноваженими особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були погоджені сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушенні, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної, та своєчасної інформації. Про відповідну продукцію, та ціну продукції, визначено належним. У цьому випадку, суд може задовольнити позовну вимогу про визнання порушеним права позивач як споживач фінансових послуг. Крім того, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судові практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визнання початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її права. При цьому момент обізнаності позивача по зустрічному позову про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності, оскільки норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 29.10.2014 по справі №6-152цс з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України, обов`язковою до застосування судами України. Таким чином, доводи позивача у зустрічному позові, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Отже, позивачем по зустрічному позові не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання правочину (кредитного договору) недійсним. Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається. Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника». Позивачем по зустірчному позову не надано належніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача по зусрічному позову є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: approved