Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У лютому 2014р. до Шевченківського районного суду м.Києва звернувся позивач з позовною заявою, в якій поставлено питання про визнання незаконним звільнення з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, поновлення на роботі на посаді генерального директора Черкаської обласної державної телерадіокомпанії. У квітні 2014р. позивач подав до суду заяву, у якій збільшив позовні вимоги, просить також стягнути з відповідача на свою користь 6425,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що 03 червня 2013 року він був призначений на посаду генерального директора Черкаської обласної державної телерадіокомпанії. 20 лютого 2014 року його звільнено з посади за згодою сторін. Посилається на те, що звільнення відбулось з порушенням закону, так як з наказом про звільнення його не ознайомили, трудову книжку не видали, розрахунок не провели, фактичної домовленості про припинення трудового договору за згодою сторін досягнуто не було, оскільки заява про звільнення написана під тиском і передана керівництву під тиском страйкуючих, трудову книжку отримав поштою із затримкою 16 робочих днів, середній заробіток за 16 днів вимушеного прогулу складає 6425,12 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представники відповідача Державного комітету телебачення і радіомовлення України проти задоволення позову заперечували з посиланням на те, що 19.02.2014р. позивач сам добровільно звернувся до Державного комітету телебачення і радіомовлення України із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін, яку передав факсом, звільнення позивача погоджено з головою місцевої державної адміністрації у встановленому законом порядку. Крім того вказували, що про своє звільнення позивач знав і тому з 20.02.2014р. на роботі не з'являвся, звільнення відбулось у встановленому законом порядку, а з урахуванням подій у м.Києві 18-20 лютого 2014 року, які унеможливлювали негайне виконання всіх дій по звільненню, остаточний розрахунок проведено 28.02.2014р., трудова книжка направлена позивачеві поштою 13.03.2014р., так як позивач не заявляв вимогу про надання йому копії наказу про звільнення йому така копія наказу не видавалась. Просили у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача Черкаської обласної державної телерадіокомпанії проти задоволення позову також заперечував з посиланням на те, що частину дій, яку оскаржує позивач, а саме - зберігання трудової книжки, нарахування заробітної плати, видання наказів - позивач вчиняв сам відносно себе, був звільнений з 20.02.2014р. а звернувся до суду 21.02.2014р. з позовом, у якому вказав всі реквізити наказу про звільнення. Також представник відповідача стверджував, що ніякого тиску на позивача ніхто не чинив, тому позов є безпідставним і не може бути задоволеним. Судом встановлено, що позивач наказом голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України №69-к від 01.06.2013р. був призначений з 03.06.2013р. на посаду генерального директора Черкаської обласної державної телерадіокомпанії. Між позивачем та Державним комітетом телебачення і радіомовлення України було укладено контракт від 03.06.2013р. №197 про призначення позивача на посаду генерального директора Черкаської обласної державної телерадіокомпанії. Наказом голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України №21/к від 20.02.2014р. [PERSON] звільнено із займаної посади за згодою сторін, контракт розірвано. Підставою для цього стала заява позивача, передана факсовим зв'язком 19.02.2014 р., про звільнення за згодою сторін та лист голови Черкаської обласної державної адміністрації від 18.02.2014 р. Судом установлено, що позивач оспорює своє звільнення як незаконне та просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись на ті обставини, що заява про звільнення написана ним під психологічним примусом, про що він повідомив в доповідній на ім'я голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України 20.02.2014р., а крім того, в цей же день він звертався за медичною допомогою, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я. Отже, позивач стверджував, що при його звільненні допущені вказані в позовній заяві порушення вимог трудового законодавства, що є підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі. Обставини можливого психологічного тиску на позивача при написанні заяви про звільнення за угодою сторін не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки крім показів позивача та його представника, об'єктивно більше нічим не підтверджуються, розцінюються судом, як спроби знайти формальні порушення при звільненні з роботи для поновлення на роботі, після того, як позивач змінив своє бажання звільнитися. З наданого суду позивачем відеофайлу, дослідженого в судовому засіданні, не слідує, що на нього чинився тиск. Інших доказів суду не надано. Доводи позивача не узгоджуються з сукупністю інших доказів, які були досліджені судом. Адже, згідно акту позапланової перевірки Державної інспекції з питань праці територіальної державної інспекції з питань праці у м.Києві №26-10-33/460, проведеної на підставі звернення [PERSON], порушень вимог трудового законодавства Державним комітетом телебачення і радіомовлення України, у т.ч. щодо порядку розірвання трудових договорів на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, встановлено не було. Тому доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, розцінюються судом критично. У відповідності до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Пунктом 8 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін), договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Обов'язковою умовою для припинення трудового договору за угодою сторін є наявність взаємного волевиявлення і працівника і роботодавця, яке спрямоване на припинення трудових відносин. З огляду на це, працівник не може бути звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо одна зі сторін трудового договору не дає згоди на його припинення за вказаною правовою нормою, або ж якщо між працівником та роботодавцем не досягнуто домовленості про дату звільнення. В судовому засіданні встановлено, що заяву про своє звільнення позивач написав власноручно 19.02.2014р., в цей же день заява передана факсом до Державного комітету телебачення і радіомовлення України. Про звільнення позивач був повідомлений особисто 20.02.2014 р. до 14-00 год. За медичною допомогою [PERSON] звернувся 20.02.2014 р. після 14-00 год., а лікарняний оформив з 21.02.2014 р. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 КПК України. За таких обставин, оскільки доводи позовної заяви не доведені в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, обґрунтування яких не спростовують доводів відповідачів про правомірність звільнення позивача згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Outcome: dismissed