Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

У листопаді 2019 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. та судових витрат, посилаючись на те, що відповідачка для особистих корисливих цілей використовувала ім`я її батька, [PERSON] , який помер [INFO] , втрату якого вона, як дочка досить важко переживала, отже відповідачкою була спричинена їй моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях та переживаннях. Так, у серпні 2019 року до відома позивачки дійшов факт, що від імені її померлого батька [PERSON] до різних органів надходять скарги та звернення різного тексту. З приводу цього вона, 15.08.2019 року звернулася до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про порушення кримінального провадження, але відомості до ЄРДР не були внесені, оскільки не було встановлено особу, яка використовує дані її померлого батька. Листом ДАБІ від 23.10.2019 р. було повідомлено, що відповідно до запиту, який був поданий від імені [PERSON] Департаментом буде здійснена перевірка у період з 03.10.2019 р. по 16.10.2019 р. З повідомлення № 17358 від 28.10.2019 р. Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області їй стало відомо, що 24.09.2019 р. від Слобожанського управління кіберполіції до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області надійшла інформація про те, що було встановлено ІР-адресу користувача даної електронної пошти: nakonechnialex@ukr.net, та вказана адреса підключення: [ADDRESS] , та дані абонента - [PERSON] , мобільні телефони - [NUMBER] , [NUMBER] . 07.11.2019 р. Куп`янським ВП ГУНП в Харківській області все ж таки були внесені відомості до ЄРДР за № 12019220370002546. За таких обставин позивачка звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою від 15.11.2019 р. суд відкрив провадження у справі за вищезазначеним позовом і призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 04.12.2019 р. до суду надійшов відзив на позов від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Огієнка Б.С. Заперечуючи проти позову [PERSON] посилається на положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 128 КПК України, за якими, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, вказує на те, що станом на день звернення позивачки з даним позовом у Куп`янському ВП ГУНП в Харківській області зареєстровано два кримінальних провадження в ЄРДР за № 12019220370001991 та № 12019220370002546 за ч. 1 ст. 358 КК України, щодо використання даних померлого [PERSON] . За положеннями ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосовна належна правова процедура; особа вважається невинуватою у чиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Представник відповідача звертає увагу на те, що [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалася жодного разу. Зазначає, що аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави вважати, що пред`явлення позовної заяви про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок вчинення злочину поза кримінальним можливе виключно після набуття чинності вироком суду щодо притягнення завдавала такої шкоди до кримінальної відповідальності за вчинений злочин на підставі наявності та встановлення останнього. У свою чергу, КПК України передбачає спеціальну процедуру подання цивільного позову до підозрюваного/обвинуваченого особою, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, під час кримінального провадження. У межах вищезазначених кримінальних проваджень [PERSON] не має ані статусу підозрюваного, ані обвинуваченого, тим більш відсутні будь-які вироки щодо неї. Посилання позивача на лист Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області від 28.10.2019 р., як на підставу позову, представник відповідача вважає безпідставним, оскільки такий лист має виключно інформативний характер та жодним чином не встановлює причетності [PERSON] до вчинення ймовірного злочину, а тим більш її вини. Тому, просить суд відмовити [PERSON] у задоволені позову. 04.12.2019 р. від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, яка ухвалою суду від 19.12.2019 р. прийнята до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом. За зустрічним позовом представник позивача [PERSON] - адвокат Огієнко Б.С. просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] , шляхом зазначення в офіційному листуванні та усних висловлюваннях третім особам такого змісту: « [PERSON] використовує дані померлого [PERSON] для особистих корисливих цілей, чим вчинила кримінальне правопорушення». Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 50000 грн. та судові витрати. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що [PERSON] систематично публічно звинувачує [PERSON] у скоєнні злочину, до якого остання не має жодного відношення, а саме, у використанні даних померлого [PERSON] для особистих корисливих цілей. Вказаний факт підтверджується, зокрема, відповідною заявою [PERSON] від 30.10.2019 року до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області та самою позовною заявою від 11.11.2019 р. до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Також, враховуючи, що вказані події відбуваються у м. Куп`янськ, який є невеликою територіальною одиницею Харківської області, то чутки про звинувачення у злочині поширюються дуже швидко, про що [PERSON] періодично повідомляють її знайомі - мешканці міста. Інформація про те, що безпосередньо [PERSON] , начебто причетна до вчинення ймовірного злочину, стала відомою її сусідам, друзям, співробітникам, оскільки вона зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності та є бенефіціаром Приватного підприємства «Ліга», а також контрагентам, які пов`язані із нею господарськими правовідносинами. [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалася жодного разу. За життя у межах кримінальних вона не мала ані статусу підозрюваної, ані обвинуваченої, тим більш відсутні будь-які вироки щодо неї. Інформація, поширювана щодо [PERSON] відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про, начебто, причетність [PERSON] до вчинення нею особисто кримінального правопорушення для особистих корисливих цілей, та такою, що порушує її немайнові права, по-друге, не є оціночним судженням, а обов`язок, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до [PERSON] , що у свою чергу впливає на зниження цінності особи останньої. Також, поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи [PERSON] в очах оточуючих, порушивши її честь.Поширення недостовірної інформації відповідачем щодо [PERSON] призвело до завдання шкоди немайновим інтересам останньої, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію. Визначаючи спосіб захисту своїх порушених прав, позивач виходив з того, що відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України визначено спростування поширеної недостовірної інформації здійснюється у спосіб, у який вона була поширена. Внаслідок окреслених порушень прав [PERSON] , в прядку ст. 23 ЦК України, вона має право на відшкодування моральної шкоди. Заявлену суму моральної шкоди у 50000 грн. позивач та її представник вважають мінімальною для відшкодування душевних страждань [PERSON] , а відтак, розумною та справедливою. 27.12.2019 р. від [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого вона просить відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на його необґрунтованість, зазначає наступне. Єдиною обставиною, на яку посилається позивач, як на підтвердження своїх вимог є подання заяви [PERSON] до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області та позовної заяви від 11.11.2019 р. Вказані дії були направлені для захисту прав [PERSON] та жодним чином не розповсюджували недостовірну інформацію, оскільки відомості, які надаються до суду або до правоохоронних органів відповідно до законодавства зберігають свою конфіденційність та розголошенню не підлягають. Інформація, яка міститься в зазначених заявах не може бути доступною не уповноваженим особам, і жодним чином не може розповсюджувати недостовірну інформацію. А відомості про те, що [PERSON] розповсюджує чутки є довільними та не відповідають дійсності, більш того, позивач не надав жодного доказу про це. У зустрічному позові також зазначено, що інформація щодо причетності [PERSON] до злочину була поширена [PERSON] до правоохоронних органів та до суду, але це не заслуговує на увагу, оскільки [PERSON] звернулася до вказаних установ для захисту своїх прав, які, на її думку, були порушені, з метою перевірки відомостей уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, а не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян. Посилаючись на ст.ст. 15,16 ЦК України, якими визначено право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів, [PERSON] вказує на те, що звернення з заявою до правоохоронного органу та подання позову до суду не є поширенням неправдивої інформації, а є законним способом захисту своїх прав та інтересів. 11.02.2020 р. по клопотанню представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] суд постановив ухвалу про витребування доказів. Ухвалою від 02.04.2020 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив суд їх задовольнити, позов [PERSON] не визнав, заперечення на позов викладені у відзиві [PERSON] підтримав та просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Огієнко Б.С. позов [PERSON] не визнав, підтримав відзив та просив відмовити у задоволенні, підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити. Вислухавши пояснення представників сторін за первісним та зустрічним позовами, перевіривши докази по справі, суд прийшов до наступного. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.01.2008 року, [PERSON] помер [INFO] в м. Куп`янськ Харківської області (а.с.6). Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 28.08.2019 року зареєстровано кримінальне провадження № 12019220370001991 за ст. 358 ч. 1 КК України на підставі того, що 27.08.2019 р. до чергової частини Куп`янського відділу поліції ГУНП в Харківській області від ДІМ СП Куп`янського ВП ст. лейтенанта поліції Абраменко Д.О. надійшов рапорт про те, що ним, в ході проведення перевірки по матеріалам ЖЕО № 8160 від 15.08.2019 р., за заявою [PERSON] про використання невідомою особою документів на ім`я померлого [PERSON] та неіснуючого громадянина [PERSON] , встановлено, що в діях невідомої особи вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.7). Слідчий Стеганцева О. СВ Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області листом від 28.10.2019 р. № 17358 на ім`я потерпілого [PERSON] повідомила, що в ході досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження за № 12019220370001991 від 28.08.2019 р., до Слобожанського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України 02.09.2019, було направлено доручення про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України з метою встановлення ІР-адреси користувача електронної пошти « [INFO] », та встановлення абонента. 24.09.2019 р. надійшла інформація, де було встановлено ІР-адресу користувача даної електронної пошти « [INFO] », адресу підключення: [ADDRESS] , та абонент: [PERSON] , моб. телефон [NUMBER] , [NUMBER] (а.с.11). 30.10.2019 р. [PERSON] звернулася до начальника Куп`янського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ст. 190 КК України та початок досудового розслідування, посилаючись на те, що є підозри, що [PERSON] використовує дані її померлого батька [PERSON] для власних потреб, щоб під його ім`ям отримати для себе вигоду, що підтверджується повідомленнями № 17358 від 28.10.2019 р. Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області. Також, [PERSON] зазначила, що підтвердженням цих обставин є лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 501-н від 03.07.2019 р., у якому зазначено звернення, нібито від її батька [PERSON] , від 10.05.2019 р. про порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, які є в матеріалах ЄО № 8149 від 15.08.2019 р. та листом ДАБІ України № 1020-8264 від 23.10.2019 р. (а.с.9-10). Так, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області на електронну адресу «[INFO]» на ім`я « [PERSON] » направив лист від 23.10.2019 р. за № 1020-8264, в якому вказано, що Департаментом розглянуто його лист від 16.096.2019 р. щодо проведення позапланової перевірки за адресою: [ADDRESS] , та повідомлено, що згідно даних єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів наявна інформація щодо об`єкта будівництва «Реконстркукція нежитлової будівлі літ. «Ж-1» під магазин мастильних матеріалів та технічне переоснащення пункту переливу СУГ на території автотранспортного підприємства ВАТ «Оскіл» Харківська область, Борівський район, смт. Борова, вул. Підлісна, 2» - декларація про початок виконання будівельних робіт ХК 083163613330, декларація про готовність об`єкта до експлуатації ХК 143170241949, замовник - [PERSON] . Департаментом було призначено перевірку за вищезазначеною адресою у період з 03.10.2019 по 16.10.2019 (а.с.13-14). Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 07.11.2019 року зареєстровано кримінальне провадження № 12019220370002546 за ст. 358 ч. 1 КК України на підставі того, 07.11.2019 р. до Куп`янського відділу поліції ГУНП в Харківській області від ДОП Куп`янського ВП в Харківській області ст. лейтенанта поліції Абраменко Д.О. надійшов рапорт про те, що під час розгляду матеріалів ЖЕО № 10933 від 06.11.2019 за заявою [PERSON] про використання даних її померлого батька, [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що в даному випадку вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.8). Слідчий Стеганцева О. СВ Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області листом від 16.12.2019 р. № П424/119-85/02/20-2019 повідомила [PERSON] про те, в ході досудового розслідування матеріали кримінального провадження № 12019220370002546 від 07.11.2019 р. були об`єднані з матеріалами кримінального провадження за № 12019220370001991 від 28.08.2019 р. та 24.09.2019 р. із Слобожанського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України отримана інформація, де було встановлено ІР-адресу користувача даної електронної пошти « [INFO] », дата, час, ІР-адреса: 06.09.2019, 17:35, 193.110.168.41, адреса підключення: [ADDRESS] , абонент: [PERSON] , моб. телефон [NUMBER] , [NUMBER] , ІР-адреса [NUMBER] закріплена за користувачем [PERSON] (а.с.61,62,63). [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та є власником цього будинку, відповідно до інформації сектору реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відділу державної реєстрації, Витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.19, 38-39). На виконання ухвали суду від 11.02.2020 р. про витребування доказів, Борівська селищна рада Борівського району Харківської області та Борівська районна державна адміністрація Харківської області повідомили, що у період з 01.03.2019 р. по 01.10.2019 р. листи та скарги від [PERSON] до селищної ради, до Борівської РДА, не надходили (а.с.87,119). Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекцій у Харківській області, у свою чергу, на виконання ухвали суду про витребування доказів, направив до суду копії заяв від [PERSON] , в якій зазначена його адреса місця проживання: [ADDRESS] , електронна адреса: «[INFO]». Заяви датовані 27.07.2019 р. та 02.08.2019 р. У заявах заявник вказує на те, що він періодично користується послугами АГЗС, яка розташована у [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 2,764 га з присвоєним кадастровим номером, та яка розташована у [ADDRESS] , біля ТОВ «Пальмєра», на земельній ділянці площею 0,0883 га з присвоєним кадастровим номером, та власником яких є [PERSON] і зазначає, що близько п`яти років тому на вказаній земельній ділянці було здійснено будівництво АГЗС без одержання дозвільних на те документів, та просив провести перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, а про результати такої перевірки повідомити його за вищезазначеною електронною адресою. До заяви були додані фотознімки об`єкту будівництва (а.с.89-99). Крім того, на адресу ДАБІ у Харківській області від заявника [PERSON] направлено запит від 09.09.2019 р. щодо повідомлення його про результати розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] з приводу порушення останнім вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, та щодо виконання припису про усунення порушення вимог законодавства, та, як вбачається із зави, відповідь просив надати за адресою: [ADDRESS] (а.с.100). 16.09.2019 р. від імені [PERSON] до ДАБІ у Харківській області складена та направлена заява про надання відповіді на звернення громадян щодо результатів проведеної позапланової перевірки об`єкта будівництва АГЗС за адресою: [ADDRESS] , та які заходи реагування вжиті стосовно ФО-П [PERSON] , із проханням надати йому відповідь за електронною адресою: «[INFO]» (а.с.101-102). Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. ст. 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідності до ст. 32 Конституції кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Однакове є регламентованим у ст. 68, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. П. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Поширенням інформації є: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 15 наведеної вище Постанови № 1 від 27.02.2009 р., роз`яснено юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, що є сукупністю таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності, містить в собі неправдиві дані, викладена із перекрученням фактів. Негативна інформація поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Пукнт 18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. А п.19 цієї постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, оскільки відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст. 12, 81 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем і те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. Пункт 18 постанови Пленуму ВСУ №1 закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Такий висновок міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003. У п.16 постанови Пленуму ВСУ №1 розяснено, що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. №4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до роз`яснень п. 5 та п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. За приписами ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено у законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. На час розгляду цієї справи у суді, обвинувальний вирок за кримінальними провадженнями № 12019220370001991 та № 12019220370002546 за ч. 1 ст. 358 КК України не винесено, винуватість [PERSON] у вчиненні злочину не доведена. Отже, позивачка за первісним позовом не довела належними та допустимими доказами те, що саме діями відповідачки їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачки та вини відповідачки в заподіянні моральної шкоди, не зазначила, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. Оцінюючи вимоги зустрічного позову на предмет їх обґрунтованості в контексті зібраних доказів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стосовно позовних вимог зустрічного позову, суд звертає увагу позивача, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. В той же час, тягар доведення порушення, невизнання чи оспорювання лягає на позивача. Окрім того, передумовою судового захисту цивільного права, має бути правова підстава з якою закон пов`язує виникнення такого права. Підстави виникнення цивільного права визначені ст. 11 ЦК України. Способи захисту прав визначенні ч.2 ст. 16 ЦК України. Позовні вимоги мають абстрактний характер та пред`явлені внаслідок помилкового тлумачення позивачем за зустрічний позовом самої суті правового інституту «зустрічного позову». Фактично ж [PERSON] , заявляючи позовні вимоги до [PERSON] вдалася до надання заперечень по суті первісного позову. До зустрічної позовної заяви не додано жодних доказів в обґрунтування позовних вимог та на підтвердження вказаних обставин. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Оспорювана позивачем [PERSON] інформація, яку відповідач [PERSON] повідомила під час її звернення до правоохоронного органу, який наділений законом повноваженнями перевірити цю інформацію на достовірність, не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі ст.277 ЦК України. Крім того, встановлено судом, що вироку суду з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст.383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, не було. Також відповідачці [PERSON] не оголошувалась підозра з цього приводу. Тому посилання позивача [PERSON] на те, що відповідачкою було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення не є обґрунтованою підставою для задоволення позову, оскільки повідомляти правоохоронні органи про кримінальні правопорушення є обов`язком громадянина України. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено, що наміром відповідачки [PERSON] було поширення недостовірної інформації про позивача чи опорочення її честі, гідності та ділової репутації. Вимоги зустрічного позову про «визнання недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] , шляхом зазначення в офіційному листуванні та усних висловлюваннях третім особам такого змісту: « [PERSON] використовує дані померлого [PERSON] для особистих корисливих цілей, чим вчинила кримінальне правопорушення» та спростування поширеної інформації, суд вважає такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено, не обґрунтовано та не надано суду жодних доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України, яким саме чином, яким конкретно третім особам (сусідам, друзям, співробітникам), окрім як звернення [PERSON] до правоохоронних органів та до суду з позовом, і в якій формі була поширена недостовірна інформація відповідачем, та яким саме чином звернення [PERSON] до правоохоронних органів, суду, яке вона вважає недостовірним, порушується її особисте немайнове право на повагу честі, гідності та ділової репутації і що цим їй завдана моральна шкода. Щодо моральної шкоди, суд зазначає, що підстави та порядок для стягнення моральної шкоди визначені ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, якою неправомірною винною поведінкою відповідача їй завдано моральну шкоду відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК та в чому полягає вказана шкода відповідно до ст. 23 ЦК України. Разом з тим, судом не встановлено фактів поширення недостовірної інформації проти [PERSON] , а тому, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed