Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося в суд із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 23.03.2012 року на загальну суму 54595,11 гривень та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що всупереч умов укладеного між публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» (далі Банк/позивач) та відповідачем кредитного договору від 23.03.2012 року (далі Кредитний договір), останній своїх зобовязань по Кредитному договору належним чином не виконував. У звязку з чим, станом на 31.12.2016 року, у [PERSON]. перед Банком виникла заборгованість по кредиту, що складає 54595,11 гривень, яку останній не погашає у добровільному порядку, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив справу розглянути без його присутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що 23.03.2012 року між банком ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір. Однак, відповідач не підписував Умов і правил надання банківських послуг, а тому зазначені Умови не можна вважати складовою частиною укладеного кредитного договору. Банк пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду із зазначеним позовом лише 14.02.2017 року, тому представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності. Крім того, представником позивача, на підтвердження того, що Умови і правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною укладеного кредитного договору, надано копію постанови Верховного Суду України від 11 березня 2015 року. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н від 23.03.2012 року, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В судовому засіданні оглянуто платіжну картку «Універсальна», видана банком відповідачу, строк дії якої 7 місяць 2015 року. У анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 23.03.2012 року, яка підписана [PERSON] останній погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді. Таким чином, при укладенні Кредитного договору відповідач був повідомлений про умови кредитування в Банку. Відповідно до умов Кредитного договору, відповідач зобовязувався повертати кредит, сплачувати нараховані відсотки, комісії, а у разі порушення ним своїх договірних зобовязань - додаткові проценти та штраф. Останній власним підписом підтвердив, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає укладений між ним та Банком договір; відповідач погодився з умовами та правилами надання банківських послуг. Однак, в порушення умов Кредитного договору відповідач своїх договірних зобовязань належним чином не виконував, у звязку з чим за даними обліку позивача станом на 31.12.2016 року у [PERSON] перед Банком виникла заборгованість на загальну суму 54595,11 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом 5138,34 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 43010,81 грн., заборгованість за пенею та комісією 3370,00 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 2575,96 грн. Дані обставини підтверджуються наданими позивачем до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказам (а.с.4-38). Щодо застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, на яку посилається представник відповідача, суд дійшов висновку про те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. При цьому Верховний Суд України виходив з того, що суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже зміст пункту 4.2. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності. Однак у справі, яка розглядається, відповідач та його представник суду не довів наявність розбіжностей між поданою [PERSON] анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 23.03.2012 року і самими Умовами і Правилами, долученими банком до позовної заяви, що свідчить про різні фактичні обставини у справі, яка розглядається зі справою, яка була предметом розгляду у Верховному Суді України. Таким чином представником відповідача не доведено, що долучені до позовної заяви Умови і Правила надання банківських послуг не являються складовою частиною укладеного кредитного договору. Згідно п. 1.1.7.31. зазначених Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що строк позовної давності щодо вимог банку по поверненню кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку становить 50 років. Ураховуючи положення п. 1.1.7.31. Умов і Правил надання банківських послуг та того, що [PERSON] укладено кредитний договір з кінцевим строком дії картки 7 місяць 2015 року, суд приходить до висновку, що строк позовної давності у спірних правовідносинах не сплинув. Окрім того, суд приймає до уваги, що відповідно до п. 2.1.1.2.11 та п. 2.1.1.2.12 Умов і Правил надання банківських послуг карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні карти, включно. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту карти з новим строком її дії. Доказів видачі відповідачу картки з новим строком дії, банком надано не було. Верховний Суд України у своїй постанові від 12 листопада 2014 року (справа № 6-167цс14) дійшов висновку про те, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором не виконав, тому суд дійшов висновку, що строк позовної давності обчислюється з наступного дня після закінчення строку дії договору, зазначеному на кредитній картці. Як вбачається з оглянутої в судому засіданні оригіналі платіжної картки «Універсальна», що видана відповідачу, строк її дії зазначено 7 місяць 2015 року, із зазначеним позовом до суду банк звернувся 14 лютого 2017 року, а тому і загальний строк позовної давності банком не пропущено. Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається із матеріалів справи, факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується Кредитним договором (який є чинним). Оскільки сторони досягли домовленості згідно з положеннями чинного на момент укладання Кредитного договору ЦК України та уклали цей договір, у якому передбачені певні умови, то вони підлягають виконанню. Як встановлено судом, позивач свої зобовязання перед відповідачем виконав в повному обсязі, надавши кредит, а останній, в свою чергу, не повернув своєчасно кредитні кошти, не сплатив відсотки за їх використання та штрафи і станом на день звернення позивача до суду з позовом, існує заборгованість за Кредитним договором. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобовязань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані у кредит. Посилання представника відповідача про неправильність нарахування заборгованості за кредитним договором не заслуговує на увагу, оскільки останнім не доведено, що нарахована банком заборгованість за тілом кредиту, процентам за користування кредитом, пені та штрафів здійснена з порушенням Умов і Правил надання банківських послуг, які долучені до матеріалів справи. Клопотання про призначення судово-економічної експертизи відповідачем та його представником суду не заявлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. На виконання вимог статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: approved