Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У листопаді 2018 року представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 16.06.2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11481364000, згідно якого банк надав [PERSON] , а останній отримав суму кредиту у розмірі - 201680,26 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% річних з погашенням суми кредиту та сплати процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором, шляхом сплати до 05-го числа щомісячно ануїтетних платежів у розмірі 3183,40 грн., з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 28.10.2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Позивачем і [PERSON] (далі - другий відповідач) 16.06.2016 року було укладено договори поруки №265627 (основний борг) та №265627 (проценти та інші платежі) , за яким останій зобов`язався перед Позивачем солідарно з [PERSON] відповідати за виконання свого обов`язку згідно умов договору. Вказує, що [PERSON] , взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Позивач направив відповідачам [PERSON] , [PERSON] , вимоги від 19.09.2018 року про необхідність усунення порушень договору. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 12.11.2018 року перед позивачем по кредитному договору становить 128 427, 25 грн. у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 19082,79 грн. за строк з 05.06.2018 року по 12.11.2018 року, яку ПАТ «УкрСиббанк» просить стягнути на його користь із відповідачів достроково в солідарному порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів викладених в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду прави був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Вказав на те, що [PERSON] сплачує заборгованість за вищезазначеним кредитом і станом на 29.03.2021 року сума заборгованості за кредитним договором становить 39227,25 грн., що стверджується довідкою АТ «УкрСиббанк» від 29.03.2021 року вих..№56-2-08/116 та випискою по кредитному договору [PERSON] за період з 16.06.2016 по 02.04.2021 за договором №11481364000. Не погодився із розміром заборгованості в сумі 128 427, 25 грн. Заслухавши вступне слово представника позивача та відповідача [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних правта обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Судом встановлено, що 16.06.2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11481364000, згідно якого банк надав [PERSON] , а останній отримав суму кредиту у розмірі - 201680,26 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% річних з погашенням суми кредиту та сплати процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором, шляхом сплати до 05-го числа щомісячно ануїтетних платежів у розмірі 3183,40 грн., з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 28.10.2026 року, що стверджується кредитним договором №11481364000 від 16.06.2016 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримав кошти від ПАТ «УкрСиббанк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Позивачем і [PERSON] (далі - другий відповідач) було укладено 16.06.2016 року договори поруки №265627 (основний борг) та №265627 (проценти та інші платежі), за яким останій зобов`язався перед Позивачем солідарно з [PERSON] відповідати за виконання свого обов`язку згідно умов договору. Пунктом 1.4 договору поруки від 16.06.2016 року , укладеному із [PERSON] , передбачено, що поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність щодо виконання основного зобов`язання. У пункті 3.1 договору поруки від 16.06.2016 року , укладеному із [PERSON] , передбачено строк дії договору поруки 21 рік з дати укладення цього договору. За змістом п. 1.1.1 договору про надання споживчого кредиту №11481364000, підписуючи цей договір, позичальник погодився з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків, пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах. За умовами договору №11481364000 банк надав позичальнику кредит у розмірі 201680,26 грн. для особистих потреб, а саме для погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. За умовами п.1.2.10 договору позичальник зобов`язався повертати наданий кредит, шляхом сплати до 05-го числа щомісячно ануїтетних платежів у розмірі 3183,40 грн. Згідно приписів п. 1.2.8 договору кінцевий термін повернення коштів - 28.10.2026 року. Відповідно до п. 1.2.9 договору за користування кредитними коштами відповідач зобов`язався сплатити фіксовану процентну ставку у розмірі 15.00% річних. Однак, у порушення умов кредитного договору [PERSON] , належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 12.11.2018 року виникла заборгованість в розмірі 128427,25 грн., у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 19082,79 грн. за строк з 05.06.2018 року по 12.11.2018 року, що стверджується розрахунком заборгованості долученим до матеріалів справи. Як встановлено судом, 25.09.2018 року позивачем було направлено на ім`я першого, другого відповідачів досудову вимогу від 19.09.2018 року №23-1-02/1214 та №23-1-02/1214 про сплату простроченої заборгованості у розмірі 20520,99 грн. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України , за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України , якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.1049 ЦК України , позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №11481364000 від 16.06.2016 року сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов вказаних кредитних договорів відповідач [PERSON] зобов`язався погашати заборгованість за кредит і сплачувати нараховані проценти згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід`ємною частиною договору. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання, передбачені вищезазначеним кредитним договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором. Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. За змістом пункту 1.4 договору поруки від від 16.06.2016 року , укладеному із [PERSON] , передбачено, що поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність щодо виконання основного зобов`язання. Поручитель відповідає за зобов`язаннями боржника у повному обсязі, тобто повернення кредиту, виплату відсотків за його користування, сплату додаткових відсотків. Так як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не виконував належним чином, то у позивача виникло право вимагати від боржника та поручителя повернення достроково кредитних коштів в солідарному порядку. Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» від 29.03.2021 року вих.№56-2-08/116 та виписки по кредитному договору [PERSON] за період з 16.06.2016 по 02.04.2021 за договором №11481364000 вбачається, що залишок основної кредитної заборгованості станом на 29.03.2021 року становить 39227,25 грн., яка на переконання суду підлягає стягненню. Як зазначено у ч. 1 - 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не виконує належним чином то у позивача виникло право вимагати від боржника та поручителя достроково повернення кредитних коштів в солідарному порядку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем [PERSON] представлено суду доказ щодо часткового погашення кредитної заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретнихобставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Outcome: partial