Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] В*ячеславівна звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору найму квартири, усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, виселення із квартири без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування пред*явлених позовних вимог представник позивачки вказав, що позивачці на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Влітку 2013 року до позивачки звернулась [PERSON] з проханням тимчасово пожити у квартирі. Позивачка виїжджала за кордон і на час перебування за кордоном погодилась впустили відповідачку пожити у квартирі. Договору найму сторони не укладали. Однак, усно домовились, що відповідачка, проживаючи у квартирі, буде сплачувати комунальні послуги та щомісячно 800 гривень орендної плати шляхом перерахунку коштів на банківську картку позивачки. Для цього позивачка надала відповідачці дві пластикові картки ПАТ КБ «ПриватБанк» на яких знаходились гроші позивачки. У кінці грудня 2014 року позивачці стало відомо, що відповідачка, проживаючи у квартирі, не тільки не сплачує комунальних послуг, а й зняла всі кошти, які знаходились на її банківських картках. У зв*язку з цим позивачці банком були нарахові відсотки та штрафні санкції. Позивачка була вимушена залишити роботу за кордоном та повернутись в Україну про що повідомила відповідачку та просила надати пояснення стосовно відсутності грошей на банківських картках та орендної плати за проживання у квартирі та користування квартирою. [PERSON] відповіла, що її, позивачку, до квартири не впустить. Оскільки, згідно договору оренди з правом викупу, вона, [PERSON], є власницею квартири, що гроші за квартиру сплатила і позивачці нічого не заборгувала. Приїхавши, відповідачка потрапити у свою квартиру не змогла тому, що двері і замки у квартирі були замінені і квартира знаходилась під охороною приватного охоронного агентства. На неодноразові прохання позивачки вирішити спір добровільно [PERSON] не реагує. Позивачка звернулась за допомогою до міліції. Дільничим інспектором позивачці була надана копія договору оренди квартири з правом викупу. Однак, позивачка договору оренди з правом викупу квартири не укладала, договір не підписувала, а підпис у договорі оренди не її. Про існування вказаного договору позивачці стало відомо тільки у січні 2015 року. Із договору оренди вбачається, що він був укладений та підписаний 01 серпня 2013 року. Тобто, у час коли позивачка перебувала за кордоном у Китаї. Разом з тим, договір оренди, згідно чинного законодавства, передбачає обов*язкове нотаріальне посвідчення. Наданий договір нотаріально не посвідчений і у договорі відсутні всі передбачені законом реквізити: паспортні дані сторін, їх ідентифікаційні номери тощо. Вказав, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом /нікчемний правочин/. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікченим. Просить позов задовольнити. Представник відповідачки пред*явленого позову не визнав та пояснив, що договір найму відповідно до чинного законодавства повинен укладатися у письмовій формі. Орендна плата повинна перераховуватись на картковий рахунок. Вказав, що не доведено хто зняв чи знімав гроші із карткового рахунку позивачки, що позивачка зобов*язана довести, що договір оренди з відповідачкою не підписувала. Позивачка не спростувала, що був договір оренди. Відповідачка оригіналу договору оренди не має. Відповідачкою була отримана лише його копія, а оригінал знаходиться у позивачки. Відповідачка з 2013 року по 2015 рік сплачувала орендну плату і комунальні послуги і стосовно цього ними будуть надані докази: квитанції про їх сплату. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, із технічного паспорту від 15 жовтня 2003 року вбачається, що позивачці на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У судовому засіданні було встановлено, що влітку 2013 року позивачка за усною домовленістю, на час перебування за кордоном, дозволила відповідачці, своїй знайомій, тимчасово пожити у квартирі, яка належить їй на праві власності. У свою чергу, відповідачка, проживаючи у квартирі, зобов*язалась сплачувати комунальні послуги та щомісячно 800 гривень орендної плати шляхом перерахунку коштів на банківську картку позивачки. У кінці грудня 2014 року позивачці стало відомо, що відповідачка, проживаючи у квартирі, комунальних послуг не сплачує. Більш того, відповідачка повідомила, що, згідно договору оренди вона, [PERSON], є власницею квартири і в квартиру позивачку не впустить. Приїхавши, відповідачка побачила, що двері і замки у квартирі були замінені і квартира знаходиться під охороною. При зверненні до міліції дільничим інспектором їй була надана копія договору оренди квартири з правом викупу, нібито-то, укладеного між ними. Відповідно до ст. 810-1 ЦК України: оренда житла з викупом є особливим видом найму /оренди/ житла, що може передбачати відступлення орендодавцем права вимоги боргу іншій особі вигодонабувачу. Зо договором оренди житла з викупом одна сторона підприємство-орендодавець передає другій стороні фізичній особі /особі-орендарю/ житло за плату на довготривалий /до 30 років/ строк, після закінчення якого або достроково, за умови повної сплати орендних платежів, житло переходить у власність орендаря /ч.2ст.810 ЦК України/. Таким чином, сторонами у договорі оренди з викупом є підприємство-орендодавець та особа-орендар. Тобто, орендодавцем може бути лише юридична особа суб*єкт підприємницької діяльності. Згідно до ч.7 вказаної статті: договір оренди житла з викупом є документ, що свідчить про перехід права власності на нерухоме майно від підприємства-орендодавця до особи-орендаря з відкладальними обставинами, визначеними законом. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 811 ЦК України: договір оренди житла з викупом підлягає обов*язковому нотаріальному посвідченню. Разом з тим, із копії, ніби-то, укладеного сторонами договору оренди від 01 серпня 2013 року вбачається, що вказаний договір нотаріально не посвідчений та у договорі відсутні реквізити сторін. Вказаний договір ніким не зареєстрований та ніким не посвідчений. При цьому, із закордонного паспорта вбачається, що станом на 01 серпня 2013 року, коли, ніби-то, був укладений та підписаний договір оренди позивачка перебувала за кордоном, у Китаї. Вказана обставина унеможливлювала укладення та підписання позивачкою договору оренди квартири та ще й правом її викупу. Згідно з ч.1ст. 202 ЦК України: Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України: Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України: Недійсним є правочин, якщо його недійсніть встановлена законом /нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.1 ст.220 ЦК України: У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов*язані з його недійсністю /ч.1ст.216/. Окрім того, у судовому засіданні представник відповідачки зобов*язався надати суду квитанції про оплату відповідачкою оренди квартири та комунальних послуг. Однак у судове засідання не з*явився і квитанцій суду не надав. При таких обставинах суд, оцінюючи всі докази, зібрані по справі у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що понесені позивачкою судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243 гривень 60 копійок підлягають стягненню з відповідачки на її користь.

Outcome: approved