Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулась з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе - Агро» про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки, площею 3,5312 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]) та Додаткової угоди до договору, укладені між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смотриківське», правонаступником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю «Повстинагроальянс», правонаступником якого є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Вишневе - Агро» та витребувати з незаконного володіння Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе - Агро» земельної ділянку, площею 3,5312 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]) та передачу її власнику [PERSON] Свій позов обгрунтувала тим, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2017 року, виданого Пирятинською державною нотаріальною конторою (реєстр. № 1-1503) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106808627 від 08 грудня 2017 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,5312 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]), яку остання успадкувала від померлої [INFO] року матері [PERSON]. Проте нещодавно, під час оформлення спадкового майна, [PERSON] стало відомо, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смотриківське», правонаступником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю «Повстинагроальянс», правонаступником якого є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Вишневе - Агро» у 2009 році укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки терміном на 10 років, який 09 квітня 2009 року зареєстровано відділом Держгеокадастру у Пирятинському районі Полтавської області у Державному реєстрі земель під № 040956000316 та укладена 12.08.2015 додаткова угода до договору оренди землі б/н, де термін оренди земельної ділянки вказано до 31.12.2027 року. Даний договір та додаткова угода від імені матері підписала її сестрою, донькою [PERSON] [PERSON], оскільки адміністрація орендаря відмовлялася виплачувати орендну плату за використання зазначеної земельної ділянки, як про це їй повідомила після смерті матері остання. Будь яких повноважень на підписання указаного договору [PERSON] не давала. Враховуючи вищевикладене позивачка вважає, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Вишневе - Агро» незаконно володіє та користується належною їй земельною ділянкою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, також просив суд стягнути понесені судові витрати, додатково вказав, що даний спір виник з підстав, що коли позивач звернулася до ТОВ «Вишневе - Агро» про передачу їй у власність земельної ділянки, оскільки бажала сама обробляти, то останні відмовили у її передачі. Представник відповідача у судовому засіданні зперечував проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві (а.с. 32-35). Просив застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача. Крім того, вказав на те, що дослідження підпису проведено не кваліфікованим експертом, а отже Висновок експертизи не є належним та допустимим доказом. Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Після встановлення вказаних обставин суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції станом на момент звернення до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав, які підлягають реєстрації за ним. Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Судом установлено, що 09 квітня 2009 року Договір оренди земельної ділянки б/н від 26.01.2009 та Додаткову угоду до договору оренди землі б/н від 12.08.2015 було зареєстровано у Полтавській регіональній філії Центру ДЗК (а.с. 12-15). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2017 року, виданого Пирятинською державною нотаріальною конторою (реєстр. № 1-1503) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106808627 від 08 грудня 2017 року [PERSON] є власником земельної ділянки плошею 3,5312 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]), яку остання успадкувала від померлої [INFO] року матері [PERSON] (а.с. 9-11). Пунктом 37 договору оренди землі № 58 від 18.02.2008 передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 10). Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно положень частин першої, п'ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смотриківське», правонаступником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю «Повстинагроальянс», правонаступником якого є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Вишневе - Агро» у 2009 році укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки терміном на 10 років, який 09 квітня 2009 року зареєстровано відділом Держгеокадастру у Пирятинському районі Полтавської області у Державному реєстрі земель під № 040956000316 (а.с. 12-13). [PERSON] заявлено вимогу про визнання недійсним укладеного між її матір'ю та відповідачем договору оренди землі та додаткової угоди, та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, з посиланням на те, що спірний договір укладений від імені її матері був підписаний іншою особою, а саме донькою [PERSON] та сестрою позивачки [PERSON], а не матір'ю особисто. Сама [PERSON] не мала право підпису документів від імені своєї матері [PERSON], оскільки остання таких повноважень їй не надавала. Так, згідно висновку експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз» за результатами проведення почеркознавчої експертизи № 9137 від 15.08.2018 року досліджуваний підпис в графі «Орендодавець», у Договорі оренди землі від 26.01.2009 [PERSON] або іншою особою не вирішувалося з причин наведених у п.1 досліджницької частини висновку. Підписи від імені [PERSON], що містяться у графі: «Від Орендодавця:» у двох примірниках Додаткової угоди до Договору оренди землі від 26.01.2009, зареєстрованого 09.04.2009 роком за № 040956000316 між [PERSON] та ТОВ «Повстинагроальянс», датовані 12.08.2015, виконані не [PERSON], а іншою особою, з наслідуванням якомусь справжньому підпису [PERSON] (а.с. 129-138). Таким чином, судом встановлено, що мати позивача [PERSON] - [PERSON] не підписувала а ні Договору оренди земельної ділянки від 26.01.2009, а ні Додаткової угоди до договору від 12.08.2015. Таким чином, встановивши, що укладення оспорюваного правочину не відповідало внутрішній волі [PERSON], суд дійшов висновку, що є підстави, передбаченні статями 203, 215 ЦК України, для визнання цього правочину недійсним. Стаття 203 ЦК України вказує на те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Частини 1 та 2 ст. 215 ЦК України вказують, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про неналежність та недопустимість як доказу Висновку експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз» за результатами проведення почеркознавчої експертизи № 9137 від 15.08.2018 року, оскільки останній виконаний некваліфікованим експертом. Суд рахує таке твердження представника відповідача як спосіб захисту. На поставлене питання судом щодо спростування висновку експерта шляхом проведення іншої почеркознавчої експертизи, представником відповідача не було заявлено клопотань щодо призначення почеркознавчої експертизи в іншому експертному центрі з кваліфікованими експертами. А також не надано будь-яких інших доказів, що спростовували б висновок експерта. Після направлення судом справи до ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» у липні 2018 року надійшло клопотання від директора НІСЕ про надання дозволу на залучення експерта Шапошнік І.З., яка має вищу юридичну освіту, кваліфікацію експерта за спеціальністю: 1.1 «Дослідження почерку та підпису» та стаж експертної роботи з 1996 року. Свідоцтво експерта № 25-11 дійсне до 27.09.2022, але у зв'язку із звільненням з КНДІСЕ анульовано. Перевіривши інформацію у реєстрі атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, судом було встановлено, що рішення комісії КНДІСЕ від 08.08.2011 на предмет підтвердження кваліфікації [PERSON] дійсне до 27.09.2022, а отже перешкод у проведенні останньою експертизи за своєю спеціальністю не вбачалося. У зв'язку з чим судом було надано дозвіл на проведення вказаної експертизи заявленим експертом. Представником відповідача заявлено клопотання щодо застосування строку позовної давності, що обґрунтовано з підстав, що Васько було відомо про обробіток земельної ділянки у ТОВ «Вишневе-Агро». На підтвердження своїх доводів посилався на Відомості на виплату грошей за оренду земельних паїв за 2015 рік (а.с. 48). Проте, враховуючи думку учасників, суд дійшов висновку про відмову у застосування позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). З позову та пояснення представника позивача було встановлено, що [PERSON] було відомо про те, що її матір [PERSON] є власником земельної ділянки (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, проте чи було зареєстроване інше речове право - право оренди за відповідачем, або будь-якою іншою юридичною особою, їй стало відомо лише після отримання нею свідоцтва про право на спадщину 8 грудня 2017 року. А про існування додаткової угоди їй стало відомо у процесу розгляду справи судом з відзиву на позовну заяву, оригінал якої у подальшому був витребуваний судом як матеріал для дослідження. Вказана обставина не спростоване відповідачем. Крім того, судом звернуто увагу при дослідженні письмових доказів, що [PERSON] з 1993 року зареєстрована та проживає у м. Києві, що підтверджується копією паспорта (а.с. 7). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 80 ЦПК України 2004 року, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У судовому засіданні не знайшло свого підтвердження та спростовується матеріалами справи, що спірний договір та додаткова угода підписані безпосередньо [PERSON] Оскільки представником відповідача не надано суду належних і допустимих доказів можливості та обов'язку [PERSON] знати про стан майнових прав, та враховуючи, що остання набула майнових прав на спірну земельну ділянку лише 8 грудня 2017 року, про існування додаткової угоди дізналася у процесі розгляду справи судом, що підтверджується показами представника позивача та заявою про збільшення позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності. Враховуючи викладене та

Outcome: approved