Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком №38 по вул.Гагаріна в с.Богдашів Здолбунівського району Рівненської області з подальшим зняттям із реєстраційного обліку, обґрунтовуючи тим, що він з 25 листопада 2016 року є власником вказаного будинку, в якому зареєстровано місце проживання відповідача, який припинив виконувати обовязки члена сімї, що ущемляє його права як власника, оскільки не може вільно користуватися своїм майном. У зустрічний позовній заяві, уточненій у судовому засіданні, відповідач просить усунути перешкоди у користуванні житлом та вселити його у спірний будинок, обґрунтовуючи тим, що до листопада 2016 року він фактично проживав у будинку батьків, займав одну з кімнат, де знаходилися його речі та після роботи ночував, допомагав по господарству батькам і на вечір уходив до своєї дружини. Однак після переселення у спірний будинок його брата, який почав налаштовувати проти нього батьків, з грудня 2016 року він немає можливості жити у будинку, оскільки його не пускають, створюють перешкоди у користуванні житлом, а тому підлягає примусовому вселенню. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних мотивів, пояснивши, що відповідач за зареєстрованим місцем не проживає понад 15 років і будь-яких перешкод у користуванні спірним житлом йому не чинилося, просять їх позов задоволити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю вимог та за спливом строків позовної давності, подавши письмову заяву. Відповідач та його представник свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали повністю та з аналогічних мотивів. Позовні вимоги за первісним позовом не визнали, мотивуючи тим, що право користування спірним будинком він, як член сімї, не втратив, просять у задоволені первісного позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, зясувавши обставини та дослідивши подані сторонами докази, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов такого висновку. Установлено, що 25 листопада 2016 року за укладеним із [PERSON] договором дарування, нотаріально посвідченим та зареєстрованим приватним нотаріусом [PERSON] в реєстрі №276, позивач [PERSON] набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Гагаріна, 38 у с.Богдашів Здолбунівського району Рівненської області, розміщений на земельній ділянці площею 0,25га (кадастровий номер 5622680600:01:002:0312), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності. Указаний договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний та є чинним. Обставини укладення договору дарування підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON], пояснивши також, що його син [PERSON] після одруження пішов жити до тещі у с.Пятигори Здолбунівського району Рівненської області, де проживає з дружиною та дітьми понад 15 років, однак час від часу ночував у батьківській хаті, що узгоджується з показаннями допитаних свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З роз'яснень які містяться в п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. З будинкової книги для реєстрації проживаючих у будинку по вул.Гагаріна, 38 у с.Богдашів Здолбунівського району Рівненської області вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований з 16 червня 1998 року за вказаною адресою, що підтверджується і повідомленням Здолбунівського РС УДМС України в Рівненській області та не оспорюється сторонами. Проте, з довідок Богдашівської сільської ради та Пятигірської Здолбунівського району Рівненської області від 05 листопада 2016 року №2152 вбачається, що відповідач [PERSON] фактично проживає у [INFO]. Також за вказаною вище адресою у спірному будинку зареєстровані та проживають батьки сторін [PERSON] та [PERSON], а також зареєстрований з 06 липня 2005 року позивач [PERSON], який фактично проживає за іншою адресою у м.Здолбунів Рівненської області. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться у ст.405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі ст.ст.64, 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, варто дійти висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 05 листопада 2014 року по справі №6-158цс14). Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові згідно ст.317 ЦК України належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З висловленої у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 правової позиції вбачається, що згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідач [PERSON], який має свою сім'ю (дружину та дітей), яка проживає у [INFO], у розумінні наведених вище норм закону та Сімейного кодексу України не є членом сім'ї власника спірного жилого будинку, належних та допустимих доказів постійного проживання з власником будинку та ведення з ним спільного господарства не надав, а тому втратив право користування цим житловим будинком по вул.Гагаріна, 38 у с.Богдашів Здолбунівського району Рівненської області. Згідно із абз. 2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У розумінні вказаних норм закону зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом та не належить до компетенції суду. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що доводи позивача за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом за наведених підстав утрати право користування житловим будинком є безпідставними та задоволенню не підлягають. При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 551,20 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved