Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Генеральної прокуратури України, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, розповсюджену Генеральним прокурором [PERSON] [INFO] на прес-конференції на каналі «112», а саме, висловлювання: «він (у контексті - [PERSON] ) є вершиною цього злочину (у контексті - організації умисного вбивства [PERSON] ). Саме він (у контексті - [PERSON] ) замовив і частково організував через своє фінансування цей злочин (у контексті - організації умисного вбивства [PERSON] )»; «У нас достатньо доказів проти цієї особи (у контексті - [PERSON] ) та зобов`язати Офіс Генерального прокурора спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію шляхом озвучення Генеральним прокурором на прес-конференції на каналі «112», яка має відбутись протягом одного місяця після набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, наступного тексту спростування: [INFO] на прес-конференції на каналі «112» генеральним прокурором України [PERSON] озвучувались недостовірні відомості стосовно причетності [PERSON] до вбивства [PERSON] . Повідомляю, що зазначені відомості є недостовірними та не ґрунтуються на будь-яких відомих фактах, а є лише вигадками [PERSON] . Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 100 млн грн, стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначав, що [INFO] заступник Генеральної прокуратури України [PERSON] пред`явив повідомлення про підозру [PERSON] , відповідно до якої нібито він виступив замовником злочину (умисного вбивства), маючи стосовно активістки [PERSON] особисту неприязнь. Цього ж дня Генеральний прокурор України [PERSON] провів на каналі «112» Прес-конференцію, на якій оприлюднив відомості про повідомлення [PERSON] про підозру, а також озвучив так звану «схему», відповідно до якої [PERSON] є замовником злочину проти [PERSON] . Так, Генеральний прокурор України [PERSON] у стверджувальному тоні завив про те, що «з метою реалізації свого злочинного умислу громадянин [PERSON] звернувся…». Тобто Генеральний прокурор України як керівник групи прокурорів, публічно озвучив, що [PERSON] саме звернувся до інших осіб із замовлення щодо вбивства [PERSON] . При цьому Генеральний прокурор України не уточнив, що це лише припущення слідства. Він зазначив, що ці факти є правдивими. Протягом всієї прес-конференції Генеральний прокурор України стверджував про те, що саме [PERSON] є замовником вбивства [PERSON] , саме він вчинив цей злочин і це є офіційною позицією Генеральної прокуратури України. В той же час, 24 квітня 2019 року заступником Генерального прокурора України [PERSON] було пред`явлено [PERSON] повідомлення про заміну раніше повідомленої підозри від [INFO] та про підозру в організації вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження [PERSON] . Тобто 24 квітня 2019 року позивачу пред`явлено підозру вже не в навмисному вбивстві, незважаючи на прилюдне ствердження Генерального прокурора України про те, що у прокуратури «достатньо доказів проти цієї особи». Разом з тим, на час звернення до суду із позовом відсутній жоден вирок суду, що набрав законної сили, яким визнано [PERSON] винним у вчиненні злочину, що йому інкримінується, тому публічні висловлювання Генерального прокурора України на прес-конференції [INFO] на каналі «112», є такими, що не відповідають дійсності та такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Крім того, [PERSON] є публічною особою, а тому розповсюджена відповідачем недостовірна негативна інформація істотно шкодить громадській та діловій репутації позивача, штучно створює хибні думки серед населення щодо винуватості позивача у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, тим самим створюючи антисоціальний портрет позивача. При цьому, зазначена інформація не являється оціночним судженням стосовно [PERSON] , а є твердженням про причетність до події, яка містить ознаки кримінального правопорушення, тобто є твердженням про факти, які можуть бути перевірені, визнані недостовірними й спростовані. Крім того, зазначеними діями відповідач завдав [PERSON] моральну шкоду, яка з урахуванням принципу розумності та справедливості, що виражається в грошовому відшкодування в розмірі 100 млн грн та буде достатньою для компенсації душевних страждань позивача, внаслідок поширення щодо нього недостовірної інформації. Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 24 лютого 2020 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 28 лютого 2020 року відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30 квітня 2020 року від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на виконання вимог норми статті 6 Закону України «Про прокуратуру», ураховуючи суспільний інтерес до вказаного кримінального провадження, будучи старшим групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні [INFO] близько 13:09 години, тобто після вручення [PERSON] повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. 4, п. 6, п. 11, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, в приміщенні Генеральної прокуратури України [PERSON] виступив на брифінгу з інформацією щодо розслідування нападу на [PERSON] , який транслювався на каналі «112». Під час виступу Генеральний прокурор України стисло описав встановлені слідством обставини вчинення кримінального правопорушення та відповів на запитання журналістів. Зокрема, починаючи свій виступ, Генеральний прокурор України наголосив на тому, що опис подій здійснюється згідно з повідомленою підозрою. Під час виступу Генеральний прокурор України, окреслюючи роль [PERSON] у цих подіях, серед іншого зазначив наступне: «…він є вершиною цього злочину. Саме він замовив і частково організував через своє фінансування цей злочин». Наведений вислів відповідав тексту повідомлення про підозру [PERSON] від [INFO], тобто ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому не порушують права та законні інтереси позивача чи будь-яких інших осіб і не може вважатися недостовірною інформацією. Крім того, заявляючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди [PERSON] вказує на те, що він є публічною особою - головою Херсонської обласної ради, і розповсюджена інформація істотно шкодить громадській та діловій репутації позивача, штучно створює хибні думки серед населення щодо винуватості позивача у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, тим самим створюючи антисоціальний портрет позивача, він згідно з ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» обмежений у праві звернення до суду з вимогою відшкодування моральної шкоди, завданої розповсюдженням недостовірної інформації. В той же час, згідно зі статтями 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про прокуратуру», шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Таким чином, Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем за вимогою про відшкодування моральної шкоди. При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши учасників справи, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено та не спростовується учасниками справи, що [INFO] заступник Генеральної прокуратури України [PERSON] пред`явив повідомлення про підозру [PERSON] , відповідно до якої останній виступив замовником умисного вбивства [PERSON] . Цього ж дня Генеральний прокурор України [PERSON] на телеканалі «112» провів прес-конференцію, на якій оприлюднив відомості щодо повідомлення [PERSON] про підозру, а також озвучив «схему», згідно з якою [PERSON] є замовником злочину проти [PERSON] . Зокрема у виступі [PERSON] зазначив: «він ( [PERSON] ) є вершиною цього злочину (організації умисного вбивства [PERSON] ). Саме він замовив і частково організував через своє фінансування цей злочин»; «У нас достатньо доказів проти цієї особи ( [PERSON] )». 24 квітня 2019 року Генеральною прокуратурою України [PERSON] повідомлено про зміну попередньої підозри, та про підозру в організації спричинення тяжкого тілесного ушкодження [PERSON] . Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст.297,299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду із позовом позивач вказав на те, що протягом всієї прес-конференції Генеральний прокурор України стверджував про те, що саме позивач є замовником вбивства [PERSON] , саме він вчинив цей злочин і це є офіційною позицією Генеральної прокуратури України. Разом з тим, заперечуючи проти позову, представник Офісу Генерального прокурора у своєму відзиві зазначав про те, що наведені вислови щодо причетності [PERSON] до злочину відносно [PERSON] відповідають тексту повідомлення про підозру [PERSON] від [INFO], тобто ґрунтувались на матеріалах кримінального провадження. В той же час, позивач не надав належних та допустимих доказів, яким чином вислови Генерального прокурора України, порушили його права, оскільки зазначені вислови відповідають тексту повідомлення про підозру [PERSON] , тобто ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Таким чином, доведення порушення честі, гідності та ділової репутації позивача, є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, та є обов`язковою складовою юридичного правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи. Крім того, позивач посилається на порушення презумпції невинуватості, оскільки відсутній жоден вирок суду, що набув законної сили, яким визнано [PERSON] у вчиненні злочину, що йому інкримінується, тому публічні висловлювання Генерального прокурора України на прес-конференції [INFO] на каналі «112», такими, що не відповідають дійсності та такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно зі статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Наведене положення узгоджується із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен кого обвинувачене у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Тлумачення вказаного принципу здійснено Європейським судом з прав людини і означає заборону формування передчасної позиції, в якій би відображалася інформація про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Це стосується і висловлювань, вчинених посадовими особами про перебіг розслідування кримінального провадження, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи (рішення у справі «Буткевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року). У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України`від 04 липня 2019 року також зазначено, що частина друга статті 6 наведеної вище Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальне розслідування, роблячи це обережно. Інформація, яку бажає спростувати позивач, відповідала тексту повідомлення про підозру [PERSON] від [INFO] та грунтувалась на матеріалах кримінального провадження. При цьому, вислів «…він ( [PERSON] ) є вершиною цього злочину» є лише визначенням ролі [PERSON] у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме, організації умисного вбивства [PERSON] . Таким чином, відомості, озвучені Генеральним прокурором України не порушують презумпцію невинуватості особи позивача. Виходячи із наведеного позивач не довів порушення відповідачем честі, гідності та ділової репутації та наявність юридичного складу правопорушення у діях відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіювач шкоди тощо). Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що він є публічною особою - головою Херсонської обласної ради, і розповсюджена інформація істотно шкодить громадській та діловій репутації позивача, штучно створює хибні думки серед населення щодо винуватості позивача у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, тим самим створюючи антисоціальний портрет позивача. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. Таким чином, позивач, зважаючи на те, що він є головою Херсонської обласної ради, а відтак є суб`єктом владних повноважень, обмежений у праві звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок розповсюдження недостовірної інформації. При цьому, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що внаслідок розповсюдження вказаної ним інформації він зазнав душевних страждань, погіршився його стан здоров`я, відбулись істотні зміни у його житті, відбулось зниження його престижу та ділової репутації зважаючи на його характер діяльності та посади, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed