Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У листопаді 2020 року позивачі, в інтересах яких діє [PERSON] звернулися до суду із позовом, в якому просили визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 3/10 частки квартири [ADDRESS] за кожним; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/10 частки квартири [ADDRESS] за кожним. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що 01 серпня 1964 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 07 грудня 1995 року органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» на користь [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на [ADDRESS] . Згідно з текстом зазначеного свідоцтва вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності. [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] 16 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] склали спільний заповіт подружжя щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазначений заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М.Г. та зареєстровано в реєстрі №153. Згідно з текстом заповіту, усе рухоме і нерухоме майно, що буде належати подружжю на день їхньої смерті заповідається: [PERSON] в розмірі 30%; [PERSON] в розмірі 20%; [PERSON] в розмірі 30%; [PERSON] в розмірі 10%; [PERSON] в розмірі 10 %. Також у заповіті зазначено, що після смерті одного з подружжя частка у праві сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, а разі смерті останнього, право на спадщину мають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 04 липня 2018 року спадкоємці звернулись до державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. із заявою, якою повідомили про смерть [PERSON] та [PERSON] та вказали про прийняття спадщини. 19 лютого 2019 року спадкоємці уклали нотаріально посвідчений договір про тлумачення заповіту № 3-114. Відповідно до тексту договору квартира заповідається в наступних частках - [PERSON] 3/10; [PERSON] 2/10; [PERSON] 3/10; [PERSON] 1/10; [PERSON] 1/10. 01 липня 2020 року спадкоємці звернулись до державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до заповіту від 16 квітня 2010 року №153 та договору про тлумачення заповіту. 01 липня 2020 року нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договором про тлумачення заповіту на підставі пункту 4 статті 57 Сімейного кодексу України, а саме: з підстав того, що оскільки квартира набувалась внаслідок приватизації, тому подружжя не мало право заповідати її по заповіту подружжя. Посилаючись на те, що оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом і звернення до суду є єдиним способом захисту їхніх прав, позивачі просили про задоволення позову. Ухвалою судді від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 19 січня 2021 року третя особа, [PERSON] , подала позовну заяву про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, в якій просила визнати за нею право власності на 2/10 частки у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що оскільки вона також зазначена у заповіті як спадкоємець 20% майна, тому наявні підстави для визнання за нею права власності на спадкове майно відповідно до частки, визначеної в спільному заповіті подружжя від 16 квітня 2010 року та договору про тлумачення заповіту від 19 лютого 2019 року. Ухвалою суду від 21 січня 2021 року зазначену позовну заяву прийнято до свого провадження. 29 січня 2021 року від Другої київської державної нотаріальної контори надійшов відзив на позовну заяву про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому вказано про те, що відповідно до постанови нотаріуса від 01 липня 2020 року видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивачам неможливо, оскільки кожен з подружжя які є спадкодавцями за цим заповітом повинні були скласти окремі заповіти. Разом з тим, третя особа просила слухати справу у відсутність їхнього представника. Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті. Позивачі у судове засідання не з`явились, подали заяви про слухання справи без їхньої участі. Представник відповідача просив розглядати справу у його відсутності та прийняти рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 01 серпня 1964 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 07 грудня 1995 року органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» на користь [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яким зазначено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та члену його сім`ї - [PERSON] в рівних долях. 16 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] склали спільний заповіт подружжя щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазначений заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М.Г. та зареєстровано в реєстрі №153, згідно яким, усе рухоме і нерухоме майно, що буде належати подружжю на день їхньої смерті заповідається: [PERSON] в розмірі 30%; [PERSON] в розмірі 20%; [PERSON] в розмірі 30%; [PERSON] в розмірі 10%; [PERSON] в розмірі 10 %. Нотаріусом роз`яснено, що після смерті одного з подружжя частка у праві сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, а разі смерті останнього, право на спадщину мають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про смерть від [INFO] [PERSON] померла. Згідно зі свідоцтвом про смерть від 18 травня 2018 року - [INFO] помер [PERSON] . 04 липня 2018 року [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини. 19 лютого 2019 року [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] уклали договір про тлумачення заповіту, укладеного [PERSON] та [PERSON] 16 квітня 2010 року, згідно з яким квартира заповідається в наступних частках [PERSON] - 3/10; [PERSON] - 2/10; [PERSON] - 3/10; [PERSON] - 1/10; [PERSON] - 1/10. 01 липня 2020 року [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до заповіту від 16 квітня 2010 року №153 та договору про тлумачення заповіту. 01 липня 2020 року нотаріус прийняла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за договором про тлумачення заповіту на підставі пункту 4 статті 57 Сімейного кодексу України, оскільки відповідно до цієї норми житло, набуте чоловіком або дружиною внаслідок його приватизації, є особистою приватною власністю. У зв`язку з чим, спадкодавці не могли заповідати це майно по заповіту подружжя, а кожен з них повинен був скласти окремий заповіт. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі статтею 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Частиною 3 статті 368 ЦК України (тут і далі в редакції, чинної на час складення заповіту) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові направі спільної сумісної власності незалежно відтого, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 57 СК України передбачене майно, яке може бути особистою приватною власністю дружини і чоловіка. Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право а частку цієї премії, винагороди, якщо де встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, атакож за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» (тут і далі чинного на час отримання спадкодавцями свідоцтва про право власності на житло) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони ібули придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до частини другої статті 8 Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Виходячи із аналізу зазначених правових норм, а ні під час приватизації квартири, що є об`єктом спадкування, а ні під час складення [PERSON] та [PERSON] заповіту подружжя норми пункту 4 частини першої статті 57 СК України не були прийняті, тому відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що квартира [ADDRESS] не могла заповідатись [PERSON] та [PERSON] по заповіту подружжя не можна визнати обґрунтованою. Ураховуючи викладене, слід дійти висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] , права власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до складеного [PERSON] та [PERSON] заповіту від 16 квітня 2010 року №153 та договору про тлумачення заповіту від 19 лютого 2019 року. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved