Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить ухвалити рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом по [ADDRESS] . Позовні вимоги представник обґрунтувала тим, що позивач на підставі укладеного його дідом договору дарування є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. Відповідачі проживали і були зареєстровані у будинку за згодою діда як попереднього власника в статусі членів його сім`ї (невістка та онук). На даний час та уже понад 10 років у будинку відповідачі не проживають, останнє відоме їх місце проживання в місті Володимир-Волинську Волинської області, проте зніматися з реєстрації за цією адресою в добровільному порядку вони не бажають. Такими своїми діями відповідачі порушують право власності позивача, оскільки право користування цим житлом у них припинилося з моменту припинення права власності у попереднього власника (діда), а із позивачем як новим власником жодних відносин вони не мають, не є членами його сім`ї і не є наймачами житла. При цьому зняття відповідачів з реєстрації не порушить їхніх прав на житло, оскільки у ньому вони не проживають і мають інше житло. Представник позивача в канцелярію суду подала заяву, у якій позов підтримала, просила розглянути справу за її та позивача відсутності. Відповідачі про розгляд справи по суті двічі повідомлялися шляхом публікації на офіційному сайті суду судового оголошення, однак в судове засідання не з`явились, відзиву на позовну заяву не подали, про причини неможливості розгляду справи за їх відсутності не сповістили. За таких обставин суд провів розгляд позову в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів суд встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу Волинської області Каганюком О.Ю. договору дарування житлового будинку від 06 травня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок за [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на цей житловий будинок зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 травня 2016 року, що підтверджується відповідно інформаційною довідкою від 12 травня 2016 року. Отже, позивач з 06 травня 2016 року є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] . Із наданої відділом ЦНАП виконавчого комітету Любомльської міської ради інформації встановлено, що за цією адресою з 06 лютого 1998 року по даний час зареєстрована [PERSON] , з 16 серпня 2014 року по даний час - [PERSON] . Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статті 3 СК України, статті 64 ЖК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до положень частини 1 статті 156 ЖК України, частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі досліджених доказів у справі встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірному житлі за часів належності будинку не позивачу, а його попередньому власнику. На даний час єдиним власником будинку є позивач. Відповідачі до членів сім`ї позивача не належать та у договірних відносинах по найму житла із ним перебувають. Право власності на будинок перейшло до позивача на підставі укладеного попереднім власником договору дарування, в якому відсутня умова збереження права відповідачів на проживання в будинку. Твердження позивача про те, що відповідачі не проживають в будинку тривалий час, по справі не спростовані, тому суд вважає цю обставину доведеною, зокрема, й з огляду на повернення без вручення адресованих відповідачам судових викликів в підготовче засідання та у два судові засідання, в тому числі, через відсутність адресатів за цією адресою. Отже, очевидним є те, що відповідачі у будинку не проживають, жодного інтересу до нього не проявляють, у жодних правовідносинах в розумінні сімейного та житлового законодавства з позивачем як новим власником не перебувають. Згідно із частиною 1 статті 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, встановлені у справі фактичні обставини дають підстави для висновку про доведеність заявлених позовних вимог та їх відповідність вимогам чинного законодавства, через що порушене право позивача підлягає захисту у заявлений спосіб шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачів.

Outcome: approved