Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в ході судового розгляду справи за позовом [PERSON] до нього про стягнення боргу йому стало відомо про існування договору позики, який нібито було укладено між ним та відповідачем 22.05.2013 року. Вважає, що зазначений договір слід визнати недійсним, оскільки він його не підписував та суми позики в розмірі 4000 євро не отримував, крім того вказаний правочин не місить усіх істотних умов притаманних договору позики, зокрема відсутня вказівка на необхідність повернення позики та не зазначено в якій валюти зобов'язання підлягає виконанню. Враховуючи вище наведене, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати договір позики грошей від 22.05.2013 року недійсним. На вказану позовну заяву представником позивача подано відзив, згідно якого останній позов не визнає, вказуючи на те, що існує рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості з позивача на користь відповідача за спірним договором позики від 22.05.2013 року та в ході судового розгляду вказаного спору було встановлено дійсність даного правочину та проведено відповідну почеркознавчу експертизу, а тому факт укладення між сторонами 22.05.2013 року договору позики в якому визначені усі істотні умови та зазначено суму позики, яка підлягає поверненню, не ставиться під сумнів. У відповіді на відзив позивач вказував, що договір не підписував, у зв'язку з чим істотне значення для предмету доказування в даному випадку має спосіб виготовлення оспорюваного правочину, а тому вважав за необхідне призначити технічну експертизу реквізитів документу. У запереченнях представник відповідача вказував на те, що факт підписання договору позичальником, що встановлено почеркознавчою експертизою, підтверджує факт отримання ним суми позики, у зв'язку з чим доводи позивача в обґрунтування своїх вимог є необґрунтованими. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] позов не визнали та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю та недоведеністю, надав суду пояснення аналогічні змісту відзиву та письмовим запереченням, а також просили вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, розрахунок яких просили долучити до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, судом встановлено, що 22.05.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 4000 євро, що згідно ринкового курсу на день укладення договору становить 42000 грн., які зобов'язувався повернути до 22.05.2014 року. У вказаному договорі міститься вказівка на те, що [PERSON] гроші в сумі 4000 євро отримав від [PERSON] 22.05.2013 року. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Згідно ч.1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Так, підставами звернення до суду з даним позовом та визнання оспорюваного правочину недійсним позивач вказав той факт, що він вказаного договору не підписував та такий договір не містить всіх істотних умов визначених для договору позики, зокрема вказівки на необхідність повернення коштів та в якій валюті такі кошти підлягають поверненню. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31.01.2018 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.05.2018 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 22.05.2013 року в розмірі 4000 євро, 3 % річних в сумі 297,33, а всього 4297,33 євро, що еквівалентно 149461,13 грн., вирішено питання про судові витрати. При цьому судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що договір містить усі істотні умов, зокрема укладений у письмовій формі, містить підписи сторін, вчинений від імені сторін та його змістом встановлено не лише факт укладення договору між сторонами на суму 4000 євро, а й передачу вказаної суми позичальнику. Крім того,в рамках судового розгляду вказаного спору було проведено комплексну почеркознавчу та технічну експертизу. Згідно висновку Чернівецького НДЕКЦ від 29.11.2017 року №1890, 1891-К, підписи від імені [PERSON] в графах «позичальник» та «підпис» в договорі позики грошей між [PERSON] та [PERSON] від 22.05.2013 року виконані [PERSON]; рукописні записи у вказаному договорі в графах «позичальник», «гроші в сумі», та «підпис» виконані [PERSON] Також, в ході судового розгляду даного спору судом було призначено судову технічну експертизу реквізитів документу на вирішення якої поставлено наступні питання:чи було виготовлено договір позики грошей від 22.05.2013 року шляхом монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної та комп'ютерної техніки; яким чином виконані підписи від імені особи [PERSON] у текст договору позики грошей від 22.05.2013 року за допомогою технічних засобів чи писальним приладом. Згідно висновку Львівського НДЕКЦ від 06.11.2018 року №6/456, в договорі позики грошей від 22.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] ознак монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної техніки не виявлено; рукописні записи (в тому числі і підписи від імені особи [PERSON].) виконані пишучим приладом типу кулькової ручки з використанням пастоподібного чорнила (а/с 118-120). Вище наведене спростовує обставини, на які посилається позивач в обґрунтування даного позову про визнання договору позики не дійсним, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, відповідачем подано суду докази понесених ним витрат на праву допомогу в сумі 10034 грн. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача Таким чином, з позивача на користь відповідача слід стягнути понесені останнім витрати на правову допомогу. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved