Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 12697 грн. 60 коп. заборгованості за кредитним договором №07.12.2016-000000851 від 07.12.2016р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, відзиву з правовим обгрунтуванням своїх заперечень до суду не надав. З урахуванням викладеного, в судовому засіданні 15 листопада 2018 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч. 4 ст. 223, 280, 281 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] (Позичальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (Кредитор) 07.12.2016р. був укладений Кредитний договір №07.12.2016-000000851 (а.с.5-8). Відповідно до п. 1.3 підтвердження заявки від 05.06.2017р. до кредитного договору від 07.12.2016р. позивач надав відповідачу кредит (транш) у розмірі 4000,00 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення траншу до 19.06.2017 року та платою за користування у розмірі 1120 грн. (а.с.7-8). Вказані кошти були отримані відповідачем за видатковим касовим ордером від 05.06.2017р. (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.4.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язався забезпечити своєчасне повернення кредитних коштів та плати за користування ними шляхом внесення в касу Кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі строки: а) повернення кожного траншу до дати, зазначеної у заявці; б) плату за користування відповідним траншем - в день повернення цього траншу; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані Кредитором за несвоєчасне виконання зобовязань за цим Договором, - негайно, з моменту пред`явлення Кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Умовами п. 2.7 підтвердження заявки до договору сторонами цієї угоди було обумовлено перенесення строків повернення траншу за плату. Скориставшись цим правом, відповідач тричі переносив строки повернення кредитних коштів і сплатив за це додаткову плату за користування траншем у розмірі 3360,00 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Але, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором в порушення умов Кредитного договору, вимог ст.ст. 525, 526, 1054 ЦК України Позичальником зобов'язання щодо повернення кредиту у строки, передбачені договором з урахуванням їх продовження, а також сплати плати за користування кредитом, належним чином не виконувалися. Внаслідок вищевказаного станом на 17.10.2017 р. у відповідача перед Кредитором утворилась заборгованість в сумі 4000 грн. 00 грн. - за кредитом і 1120 грн. - із плати за користування ним. Частина 1 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частина 2 ст. 13 ЦПК України визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідач в даній справі не скористався своїми правами щодо подання заперечень на позовну заяву, доказів на їх підтвердження, в судове засідання не з`явився без поважних причин. На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості [PERSON] перед Кредитором у сумі 5120 грн. 00 грн. витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. З огляду на викладене, суд вважає за правомірне позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості у сумі 5120 грн. 00 грн. по вказаному кредитному договору задовольнити. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 7577 грн. 60 коп., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки -грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Дійсно пунктом 5.4 Кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та плати за користування ним Позичальник сплачує Кредитору додатково пеню в розрахунку 2,00% за кожен день прострочення платежу. У рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» вказано, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Вказане рішення узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Нарахована позивачем пеня у розмірі 7577 грн. 60 коп. значно перевищує розмір основного боргового зобов'язання відповідача. За таких обставин, враховуючи становище відповідача, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені за порушення строків повернення траншу і здійснення плати за користування ним за кредитним договором №07.12.2016-000000851 від 07.12.2016р. до 3000 грн. 00 коп. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року, у справі № 6-100цс14. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення на користь позивача 5120 грн. 00 грн. простроченої заборгованості та 3000 грн. пені. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial