Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У лютому 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду зі вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 07 червня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Куйбишевського районного управління юстиції м. Донецьк, актовий запис № 135, зареєструвала шлюб з [PERSON] . У шлюбі народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої позивачка просить встановити з нею. Посилалася, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейні відносини та обов`язки. Шлюбно - сімейні відносини не підтримують з грудня 2018 року, мешкають окремо один від одного, дитина проживає з позивачкою, а відповідач проживає в м. Маріуполь, наміру про примирення не мають. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином та своєчасно. На адресу суду поштою надійшла нотаріально засвідчена заява, в якій відповідач [PERSON] зазначає, що повністю визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, а також просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері - [PERSON] ; розгляд справи просить проводити у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини у справі, суд вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Як вбачається зі змісту позову, сімейне життя не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім`ю, внаслідок чого шлюбні відносини припинені, проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, тому суд дійшов висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При встановлених обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, оскільки їхня родина розпалась остаточно, відновлена бути не може, примирення неможливе, шлюб існує формально, збереження його недоцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Частинами 1 та 2 ст. 24 Конституції України регламентовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Позивачка у позові зазначила, що неповнолітня дитина на даний час проживає разом з нею, відповідач проживає окремо. Оскільки від відповідача до суду не надійшли заперечення проти встановлення місця проживання неповнолітньої дитини з позивачкою, а у заяві про визнання позову відповідач зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, то враховуючи інтереси дитини, суд визначає місце проживання дитини з матір`ю. Таким чином, є підстави для задоволення позову у повному обсязі, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечать інтересам кожного з подружжя та інтересам їхньої неповнолітньої дитини, а щодо визначення місця проживання дитини - заперечень від відповідача не надходило.

Outcome: approved