Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У лютому\~2021\~року позивач звернулася до суду з позовом, яким просив суд: -\~стягнути з\~Приватного Акціонерного\~Товариства «Дніпропетровський\~агрегатний завод»\~на користь\~ [PERSON] \~заборгованість по\~заробітній платі\~в сумі\~ 72584 грн.; -\~стягнути з\~Приватного Акціонерного\~Товариства «Дніпропетровський\~агрегатний завод»\~на користь\~ [PERSON] середню\~заробітну плату\~за затримку\~ видачі\~трудової книжки\~при звільненні\~в сумі\~- 182309 грн. 20 коп.(станом на 01.02.2021) і по день винесення рішення суду; - стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] судові витрати по справі в сумі 3908 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначено,\~що з\~01\~березня 2017\~року \~позивач працював\~у Приватному\~Акціонерному Товаристві\~«Дніпропетровський агрегатний\~завод». 03\~лютого 2020\~року він\~звернувся до\~відповідача з\~заявою про\~звільнення за\~згодою сторін.\~Заява зареєстрована\~у відділі\~кадрів.\~За домовленістю\~з керівництвом\~він працював\~до 14\~лютого 2020\~року.\~ Однак, до теперішнього часу відповідач не видав наказ про звільнення позивача, не видав трудову книжку, не провів остаточний розрахунок. Бездіяльність відповідача є протиправною порушує трудові права позивача, у зв`язку з чим останній змушений звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явився, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності представника, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності суду, не надав. Заяву про відкладення розгляду справи не подавав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши наявні матеріали справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] працював у Публічному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» з 01.03.2017 року (арк.с.6). Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод», зміни до статуту АТ (нова редакція) затверджені загальними зборами акціонерів (протокол від 15.11.2017 року № 22) та зареєстровані державним реєстратором 28.01.2019 року. 03 лютого 2020 року [PERSON] звернувся з заявою про звільнення, за згодою сторін. Заява зареєстрована у відділі кадрів за № 80-53, та погоджена начальником цеху (арк.с.7). Відповідно до копій розрахункових листків АТ «ДАЗ» [PERSON] нараховано за: вересень 2019 року 18810 грн. 51 коп., жовтень 2019 року 19305 грн. 51 коп., листопад 2019 року 15705 грн. 70 коп., за грудень 2019 року 20385 грн. 93 коп., за січень 2020 року 10707 грн. 10 коп., лютий 2020 року 5253 грн.55 коп. (арк.с.8-11,13). Відповідно до ст. 15 ЦК України\~ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України\~ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст.3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України\~визначено, що законодавство про працю складається з\~КЗпП України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже,\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.\~\~При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.\~\~ Тобто, подання позивачем заяви про звільнення слід розглядати як дію, направлену на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання наслідку, а саме звільнення працівника та припинення трудових відносин. Роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем у строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. Як зазначено позивачем останнім робочим днем було 14 лютого 2020 року. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, письмових заперечень на позовну заяву не подавав, доказів про винесення наказу про звільнення працівника, а також доказів про видачу працівнику трудової книжки, не надав, вказане суд розцінює, як визнання відповідачем фактів не винесення наказу про звільнення, та не видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 43 Конституції України\~гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст.\~1\~ЗУ «Про\~оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1\~ст.\~21\~ЗУ «Про\~оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1\~ст.\~24\~ЗУ «Про\~оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1\~ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» роз`яснено, що якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. Розмір заборгованості\~з заробітної\~плати не\~виплаченої \~позивачу відповідно\~до розрахункових\~листків \~складає 84\~916\~грн.\~75\~коп.,\~а саме\~за вересень 2019 року 18810 грн. 51 коп., жовтень 2019 року 19305 грн. 51 коп., листопад 2019 року 15705 грн. 70 коп., за грудень 2019 року 20385 грн. 93 коп., за січень 2020 року 10707 грн. 10 коп., лютий 2020 року 5253 грн.55 коп. При цьому, до суду відповідачем інших розрахунків стосовно нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати, або доказів відсутності заборгованості у підприємства перед працівником, не надано, тому, розглядаючи позовну заяву, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 72584 грн. (сума заробітної плати без урахування відрахувань і податків) підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у\~разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 8\~«Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці згідно розрахункових листків, складає: за грудень 2019 року 16410 грн., за січень 2020 року 8619 грн., що разом складає -25029 грн. Протягом грудня 2019 року січня 2020 року, відповідно до розрахункових листків, позивачем відпрацьовано 262,5 годин. Середньогодинна заробітна плата розраховується наступним чином 25029 грн. /262,5 год.= 95 грн. 35 коп. Середньоденна заробітна плата розраховується наступним чином 95,35 грн. х 8 = 762,8 грн. Середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 17 лютого 2020 року і по день розгляду справи судом, оскільки розрахунок з позивачем на день розгляду справи судом не проведено. Кількість робочих днів за період з 17.02.2020 року по 18.05.2021 року складає 310 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2020 року по 18.05.2021 року повинен бути обчислений наступним чином: 310 днів х 762 грн. 08 коп. = 236\~468 грн. Отже, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшла своє підтвердження у судовому засідання та з відповідача підлягає стягненню 236468 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1\~ст. 133 ЦПК України\~ судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~ за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу надавав адвокат Бурчак Петро Іванович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0076, видане на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 11 вересня 1993 року). Відповідно до ч. 8\~ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 76 [PERSON] сплатив 01.02.2021 року адвокату Бурчак П.І . 3 000,00 грн. за консультацію, складання позовної заяви (арк.с.15). Таким чином, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог\~ч. 1ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3908 грн., також з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 908 грн. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved