Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

У лютому 2021 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Відповідач є батьком позивача [PERSON] та колишнім чоловіком третьої особи - [PERSON] . Відповідач проживає та зареєстрований у вказаній квартирі та у свій час подарував ј частку зазначеної квартири своїй дружині - [PERSON] . Відповідач зловживає спиртними напоями, лікуватися відмовляється та створює нестерпні умови для проживання оточуючих. В той же час, відповідач є колишнім членом сім`ї, не є співвласником квартири, однак своєю поведінкою та самим проживанням у квартирі створює перешкоди у володінні та користуванні власністю позивачам, що є підставою для усунення позивачам перешкод у користуванні спірним майном, шляхом виселення відповідача. Разом з тим, [PERSON] має на праві власності квартиру [ADDRESS] , яку позивач зобов`язується надати відповідачу для проживання. Таким чином, позивач просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом виселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11 березня 2021 року всправі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 05 травня 2021 року від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за їхньою відсутністю, позов просили задовольнити. Відзиву та клопотань від відповідача не надходило. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд установив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності. [PERSON] проживає та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 06 червня 2009 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу - [PERSON] . 21 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] передав [PERSON] за 1 264 080 грн квартиру [ADDRESS] . 30 липня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарував [PERSON] ј частку квартири [ADDRESS] . 29 вересня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, згідно з яким [PERSON] передала [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] належить ѕ частини квартири, а [PERSON] - ј частина квартири [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Отже, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок, квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України в справі № 6-158цс14. В той же час, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Зазначений висновок узгоджується з висновком, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №653/1096/16-ц від 04 липня 2018 року. Ураховуючи те, що право відповідача як члена сім`ї третьої особи - [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] припинилось у зв`язку з припиненням права власності у [PERSON] , а його проживання у вказаній квартирі створює перешкоди позивачам, як власникам квартири у її користуванні, однак виселення відповідача зі спірного жилого приміщення без надання іншого житла призведе до порушення його права на повагу до житла, слід дійти висновку про наявність підстав для виселення відповідача з квартири [ADDRESS] до іншого жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . За таких обставин, враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі обставин, встановлених судом та

Outcome: approved