Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк», третя особа - ПрАТ «СК «ТАС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № Р20.196.71098 від 17.11.2014 року. Позивач вимоги обґрунтовувала тим, що 17.11.2014 року уклала з ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір № Р20.196.71098, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 41 400,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Позивач вказує, що банк надав кредит відповідно до п.1.2 кредитного договору у день підписання даного договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п.1.13 Договору. Згідно з п.п. 1.3. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 14.0000% річних від залишкової суми кредиту. Відповідно до п.1.4. за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1.9000% від початкової суми кредиту. Кінцевий термін повернення відповідно до п.6.1 розділу 6 кредитного договору (Графік щомісячних платежів за кредитним договором) становить 17.11.2017 року (включно), але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором, згідно п. 5.2 кредитного договору. Позивач стверджує, що під час укладення оспорюваного правочину відповідачем не дотримано вимог ч.2 ст. 11, ч.5 ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, зазначає, що працівники відповідача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, вважає в цілому умови договору несправедливими. [PERSON] зазначає, що будь-якої довідки чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, встановленою відповідно до ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вона не отримувала і підпису не вчиняла, в усній формі дана інформація також не доводилась. Позивач вважає незаконним встановлення відповідачем у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості. Порушено на думку позивача права щодо добровільного страхування. Порушено норми встановлених абз. 5, 11 п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних». Також позивач посилається на порушення норм, встановлених ст. 6 Закону України «Про третейські суди». У відзиві на позовну заяву представник АТ «Ідея Банк» просить залишити позовну заяву без задоволення, вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною. В судове засідання позивач не з`явилась, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи, у судове засідання не з`явився, повідомлялись належним чином, у матеріалах справи містяться пояснення останніх, у яких вони заперечують проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Із Довідки-повідомлення від 17.11.2014 року (а.с.71), яку власноручно підписала позивач, вбачається, що відповідач цього ж числа до підписання кредитного договору, надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі, але не виключно, повідомлено: - про суму кредиту, що становить 41 400 грн.; - строк кредитування: 36 місяців; - мета отримання кредиту - поточні потреби; - процентна ставка, відсотків річних -14%; - ти процентної ставки - фіксована; - плата за обслуговування кредитної заборгованості -1,9000% щомісячно від початкової суми кредиту; - орієнтовна сукупна вартість кредиту - 38046,3500 грн. з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг. 17.11.2014 року [PERSON] уклала з ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір № Р20.196.71098, у якому міститься інформація як про суму кредиту (п.1.1.), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 14% річних (п. 1.3.), плати за обслуговування кредиту, що становить 1,900% від початкової суми кредиту (п.1.4.); порядок повернення кредиту, нарахування кредиту ( розділ 2), про реальну річну процентну ставку в розмірі 81,400% та про абсолютне значення подорожчання кредиту -38046,3500 грн. ( п.5.5.), інше. Також графік щомісячних платежів наведений у п.6.1. кредитного договору, що відображає всі щомісячні платежі, з урахуванням розміру комісії, процентів та тіла кредиту. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правовими нормами ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Згідно п.5.1. кредитного договору позивач заявляла та гарантувала, що перед укладенням кредитного договору повідомила відповідачу в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація їй відома та зрозуміла, з вказаним Законом ознайомлена; позивач надав інформацію передбачену ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; позивач ознайомилась з тарифами банку і згодна з ними; позивачу належний примірник оригіналу даного договору вручено відповідачем при підписанні даного договору; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають її інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про неї. Із матеріалів справи вбачається, що під час укладення оспорюваного договору позивач підписала ряд документів, які не надала суду, як зокрема довідку-повідомлення із умовами кредитування. Вказане спростовує посилання позивача , що «Відповідач нібито не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредитування перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту». Отже, позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена зі всіма його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору, про що сама підтвердила в договорі. Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлюю процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. В Кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою у Графіку щомісячних платежів та згідно п.1.4. кредитного договору складає 1,9000% (від початкової суми кредиту) та розбита по сумах з врахуванням погашення ануїтетними платежами та не суперечить ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Відповідно до п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджена Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, що діяли до 10.06.2017 року (надалі - «Правила») комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що зазначена у Графіку платежів Кредитного договору відносилась до орієнтовної сукупності вартості кредиту, зокрема супутніх послуг, у свою чергу, відповідно до колонки 5.1.Таблиці «Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» Додатку до Правил - комісія за облсуговування кредитної заборгованості була прямо передбачена його додатком та відноситься до платежів за надані супутні послуги, що сплачуються на користь банку і являється послугою банку за яку відповідач має право отримувати винагороду. Отже, відповідач лише встановив у кредитному договорів комісію яка чітко була передбачена чинним законодавством України, а щодо платежів про які йде мова в п. 3.6 Правил відповідач такої комісії не застосовував та не встановлював. Зокрема, відповідач не встановлював у кредитному договорів комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, за дії які банк здійснює на власну користь, за прийняття платежів від позичальника, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо. В свою чергу, плата за обслуговування кредитної заборгованості, що передбачена п.1.4 кредитного договору в себе включає плату за: - надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів Позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо. З 10.06.2017 року набули чинності нові правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49 ( надалі - «Правила-2»). Пунктом 5 Правил-2 передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування. Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. З 10.06.2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Відповідно п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VIII чітко зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі, додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. З 10.06.2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та була виключеною і припинила свою дію. Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Враховуючи вищенаведене, чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а тому немає підстав для визнання п.1.4 кредитного договору недійсним. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач мала право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивач не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, і не зверталася до позивача за додатковими роз`ясненням положень договору, тобто не скористалася цим своїм правом. Відповідно до п.5.4. укладеної між сторонами даного спору угоди, всі вимоги, які виникають при виконанні даної угоди або у зв`язку з нею, або випливають з неї та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови угоди, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення угоди. Клієнт підписанням цієї угоди засвідчує. що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду. Відповідно до статті 13 Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, затвердженого рішенням Ради Асоціації українських банків від 22.04.2005 року, протокол №2 (з наступними змінами), зареєстрованого Міністерством юстиції України, Свідоцтво №007-2005 від 21.06.2005 року, третейський суд в порядку, передбаченому діючим законодавством та цим Регламентом, розглядає будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, пункт 5.4 оспорюваної позивачем угоди не перешкоджає реалізації позивачем свого права, регламентованого приписами статті 4 ЦПК України, за таких обставин твердження позивача, що оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним, не може бути підставою визнання кредитного договору недійсним в цілому. Покликання позивача про порушення його права щодо добровільного страхування є необгрунтованим, оскільки як вбачається з Договору добровільного страхування життя №Р20.196.71098 від 17.11.2014 року позивач підписала його добровільно та ознайомилася з умовами страхування та правилами. Підписавши даний договір позивач підтвердила, що вона ознайомлена та згодена з умовами страхування за обраною програмою страхування, правилами страхування та з усіма положеннями договору, повністю їх розуміє та безумовно приймає. При цьому необхідно зазначити, що стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка регламентує види діяльності банку, не містить обмежень щодо кредитування фізичних осіб для оплати страхових платежів за договорами із страховими компаніями. Також є необгрунтованими посилання позивача про неправомірність положень договору про невідкличність її згоди на обробку персональних даних, оскільки, як вбачається з п.5.9 кредитного договору, остання надає згоду на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази, банківських послуг. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє Банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством, з метою видачі кредиту, а також відомості про свої права, передбачені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються його дані для виконання вищезазначеної мети. Таким чином, позивач жодним чином не була позбавлена права письмово скасувати наданий нею дозвіл на обробку банком його персональних даних. Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, не суперечив вимогам цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін, вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином, тому у задоволенні позу потрібно відмовити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed