Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України (далі по тексту - відповідач, ДП«Готель «Козацький»)про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02.03.2021 року,позивач просив: стягнути з ДП«Готель «Козацький» на його заборгованість із заробітної плати в розмірі 71 466,74 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 65 827,08грн, а також компенсацію витрат частини доходів в розмірі 2080,75 грн., а всього 139 374,57 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] 16.05.2016 року прийнятий на роботу ДП«Готель «Козацький» на посаду техніка комп`ютерних систем, 06.09.2016 року був переведений на посад адміністратора служби прийому та розміщення, 18.10.2019 року переведений на посаду головного адміністратора служби прийому та розміщення. 01.09.2020 рок [PERSON] був звільнений з посади за власним бажанням. В день звільнення позивачу було повідомлено про нараховані суми належні до виплати у розмірі 75 966,74 грн., що включає заробітну плату за березень, червень, липень, серпень 2020 року та компенсацію частини щорічної невикористаної відпустки. Проте у день звільнення, в порушення ст. 116 КЗпП України, вказана сума не була виплачена роботодавцем. 06.11.2020 року на заробітну картку позивача надійшло 500 грн. в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі. Ухвалою суду від 26.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. 18.03.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній зазначив, що після звільнення позивача, відповідачем здійснюються виплати для погашення заборгованості, 06.11.2020 - 500 грн., 01.02.2020 - 1000 грн., 23.02.2020 - 3000 грн., 07.08.2020 - 5000 грн., тому відповідачем визнаються вимоги позивача у розмірі 71 466,74 грн. Зазначає, що відповідачем не було здійснено розрахунку з позивачем у зв`язку з накладенням арешту на рахунки відповідача в межах виконавчого провадження, тому відповідач заперечує щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 26.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповіді на відзив, в якому позивач щодо заперечень відповідача проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначає, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Крім того у судовому засіданні позивач просив закрити провадження у справі в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 71 466,74 грн., у зв`язку зі сплатою відповідачем вказаної суми. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Суд заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що Наказом № 83/к/ [PERSON] 16.05.2016 року прийнятий на роботу ДП «Готель «Козацький» на посаду техніка комп`ютерних систем. Як вбачається з відомостей трудової книжки 06.09.2016 року[PERSON] був переведений на посад адміністратора служби прийому та розміщення, 18.10.2019 року переведений на посаду головного адміністратора служби прийому та розміщення. Наказом № 196-к/тр, 01.09.2020 рок [PERSON] звільнений з посади головного адміністратора служби прийому та розміщення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівникові до виплати, [PERSON] належать до виплати розрахункові при звільненні у розмірі 75 966,74 грн., що включає заробітну плату за березень, червень, липень, серпень 2020 року та компенсацію частини щорічної невикористаної відпустки. Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чин іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника(ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП). Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. У судовому засіданні встановлено та підтверджено випискою з рахунку, 13.04.2021 ДП «Готель «Козацький» виплатив [PERSON] грошові кошти в розмірі 71 466, 74 грн., з призначенням платежу «заробітна плата». Щодо заяви позивача про закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати слід зазначити наступне. За змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19). Сплата відповідачем заборгованості по заробітній платі не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати, оскільки станом на момент розгляду справи така сплачена відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до ст. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку, сума середньоденного заробітку становить 534,96 грн. У відповідності до Порядку середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 24.02.2021 року розрахунково склав: 534,96 грн. * 123 робочих днів = 65 827,08 грн. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). У відповідності до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. У відповідності до розрахунку сума втрати частини доходів внаслідок невиплаченої позивачу вчасно заробітної плати станом на 24.02.2021 року становить 2080,75 грн. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про неможливість виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у зв`язку з накладенням арешту на банківські рахунки, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, зменшення фінансово-господарської діяльності або відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід покластина відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial