Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що на умовах строкового трудового договору з 15.07.2011 року по 15.07.2013 року позивач займав посаду начальника науково-дослідного відділення ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» на підставі заяви відповідно до наказу № 202 від 15.07.2011 року. Наказом від 15.07.2013 року № 250 позивачу продовжено строк дії строкового трудового договору по 31.12.2013 року. У подальшому, наказом від 02.09.2013 року № 308 строк дії строкового договору продовжено до 31.12.2014 року, наказом від 30.10.2014 року № 255 продовжено до 31.12.2015 року, наказом від 21.10.2015 № 161 продовжено до 31.12.2016 року, наказом від 24.10.2016 року № 151 продовжено до 31.12.2017 року, наказом від 14.11.2017 року № 219 продовжено до 31.12.2018 року та наказом від 12.11.2018 року № 255 продовжено до 31.12.2019 року. З урахуванням наведеного позивач вважає, що між сторонами було укладено трудовий договір на невизначений строк, оскільки він неодноразово переукладався. Разом з тим, наказом в.о. директора [PERSON]. від 28.11.2019 року № 248 позивача звільнено із займаної посади з 31.12.2019 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Тому, позивач звернувся з цим позовом до суду, просив поновити його на посаді начальника науково-дослідного відділення ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» з 02.01.2020 року та стягнути з відповідача га його користь заробіток за час вимушеного прогулу з 02.01.2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 26 000,13 грн. Ухвалою суду від 28.02.2020 року позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, а саме для зазначення його реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, ідентифікаційного коду юридичної особи - відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи та підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с. 43). Після усунення недоліків позовної заяви (а.с. 45-47) ухвалою суду від 03.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження (а.с. 51). Ухвалою суду від 27.04.2020 року клопотання представника відповідача Демченка К.М. задоволено, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 58). 25.05.2020 року від представника відповідача Демченка К.М. надійшов відзив на позов, відповідно до якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивач був обізнаний та усвідомлював, що працював за строковим договором, а тому його згода на можливе подальше продовження строку дії трудового договору на визначений строк була надана автоматично під час прийняття позивача на роботу на підставі його заяви. Крім того, трудові договори з працівниками державного підприємства обов`язково укладаються на визначений строк, зважаючи на характер роботи та умови праці, що відповідає приписам ч. 2 ст. 23 КЗпП України. При цьому, підтвердженням розуміння та обізнаності позивача про те, що строковий трудовий договір закінчувався 31.12.2019 року є те, що останній написав 16.12.2019 року заяву про прийняття його на роботу до державного підприємства за новим строковим договором з 02.01.2020 року по 31.12.2020 року. Таким чином, під час винесення наказу від 28.11.2019 року № 248 про звільнення позивача з 31.12.2019 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору підприємство діяло відповідно до чинного законодавства України. 09.06.2020 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої вважає, що викладені у відзиві заперечення та вимоги є безпідставними, не обґрунтованими та не відповідають вимогам КЗпП України. 22.06.2020 року від представника відповідача Демченка К.М. надійшли письмові заперечення на відповідь позивача, відповідно до яких зазначив, що 31.12.2019 року до [PERSON] могло бути застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул, однак, у зв`язку із значним трудовим стажем та враховуючи пенсійний вік позивача, було прийнято рішення про незастосування до нього дисциплінарного стягнення, що свідчить про лояльне, а неупереджене ставлення до позивача в.о.директора [PERSON] , а вимога з приводу надання пояснень відсутності позивача на робочому місці зумовлена вимогами чинного законодавства, а саме ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Крім того, позивачем не надано доказів зменшення основної заробітної плати. Також звернув увагу, що з 01.01.2020 року на підприємстві були введені в дію нова структура та штатний розпис, які не передбачали науково-дослідний відділення, яке очолював [PERSON] , у зв`язку з чим заява [PERSON] від 16.12.2019 року про прийняття його на роботу строком з 02.01.2020 року до 31.12.2020 року на посаду начальника науково-дослідного відділення не була задоволена та саме тому позивач з 02.01.2020 року не мав доступу на прохідному пункті до свого робочого місця, оскільки вже не перебував у трудових відносинах з державним підприємством. Зазначив, що трудові договори з працівниками на державному підприємстві обов`язково укладаються на визначений строк відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України та п. 2.2 колективного договору, однак з урахуванням характеру роботи та умови праці виключно для тих працівників, які виконують відповідні трудові функції і підпадають під відповідну категорію та позивач фактично погоджується з тим, що строковий трудовий договір, укладений наказом № 202 від 15.07.2011 року, хоча і був переукладений один чи декілька разів, але не може вважатися укладеним на невизначений строк, оскільки становить виняток, передбачений ч. 2 ст. 23 КЗпП України. Таким чином, позивачем проігноровано вимоги ч. 2 ст. 23 КЗпП України, а також не взято до уваги наявний систематичний зв`язок норм КЗпП України між собою, що свідчить про хибне тлумачення позивачем окремих норм на свою користь. Вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та заявленими з пропущеним строком позовної давності. 30.06.2020 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно якої позивач просив скасувати наказ в.о. директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] № 248 від 28.11.2019 року про звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити позивача на посаді начальника науково-дослідного відділення ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» з 02.01.2020 року, визнати трудові відносини між позивачем та відповідачем безстроковими та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.01.2020 року до дня поновлення його на роботі. 30.06.2020 року ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, залучено в якості третьої особи директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] 06.07.2020 року від третьої особи - директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON]. надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 15.07.2011 року [PERSON] було прийнято на роботу до державного підприємства на посаду начальника науково-дослідного відділення за строковим договором, оформленого наказом № 202 від 15.07.2011 року на підставі письмової заяви. Надалі дію строкового договору [PERSON] було неодноразово продовжено на чітко визначений строк, зокрема, останнім наказом від 12.11.2018 року № 225 продовжено до 31.12.2019 року. З урахуванням ч. 2 ст. 23, ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, п. 2.2 колективного договору ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» та у зв`язку із закінченням строку трудових договорів, 28.11.2019 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України державним підприємством було винесено наказ № 248 про звільнення [PERSON] з посади начальника науково-дослідного відділення з 31.12.2019 року. [PERSON] був ознайомлений з даним наказом 02.12.2019 року, що підтверджується додатком до наказу та жодних заперечень щодо звільнення під час ознайомлення з наказом та до моменту звільнення позивач не надавав взагалі. У листопаді 2019 року,з урахуванням листа Державного концерну «Укроборонпром» № UOP 6.2-1190 від 11.02.2019 року підприємством було розроблено нову структуру та штатний розпис, відтак з 01.01.2020 року на державному підприємстві були введені в дію нова структура та штатний розпис, які не передбачали науково-дослідного відділення, яке очолював [PERSON] . Після ознайомлення з наказом про звільнення у зв`язку із закінченням строку дії трудових договорів 16.12.2019 року [PERSON] написав заяву про прийняття його на роботу за новим строковим договором з 02.01.2020 року до 31.12.2020 року. Разом з тим, у задоволенні вказаної заяви було відмовлено, оскільки на підприємстві не було передбачено відповідної вакантної посади. Одночасно просив розгляд справи проводити за його відсутності. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позові, з урахуванням уточнень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав, наведених у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність (т. 2 а.с. 72). Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивача [PERSON] наказом ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» від 15.07.2011 року № 202 прийнято на посаду начальника науково-дослідного відділення по строковому договору відповідно до п. 2 ст. 23 КЗпП України з 15.07.2011 року по 15.07.2013 року на підставі заяви (а.с. 4). Сторонами неодноразово переукладався строковий трудовий договір. Так, наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 16.07.2013 року № 250 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення з 16.07.2013 року по 31.12.2013 року із збереженням посадового окладу на підставі заяви (а.с. 5). Наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 02.09.2013 року № 308 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення до 31.12.2014 року (а.с. 6-8). Наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 20.10.2014 року № 255 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення до 31.12.2015 року (а.с. 9-10). Наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 21.10.2015 року № 161 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення до 31.12.2016 року (а.с. 11-12). Наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 24.10.2016 року № 151 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення до 31.12.2017 року (а.с. 13-14). Наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 14.11.2017 року № 219 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення до 31.12.2018 року (а.с. 15-16). Наказом директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 12.11.2018 року № 225 позивачу [PERSON] продовжено строкову трудову угоду на посаді начальника науково-дослідного відділення до 31.12.2019 року (а.с. 17-18). Наказом в.о. директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON] від 28.11.2019 року № 248 позивача [PERSON] звільнено з посади начальника науково-дослідного відділення з 31.12.2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Відповідно до Додатку до наказу від 28.11.2019 року № 248 позивач [PERSON] з вказаним наказом про звільнення ознайомлений 02.12.2019 року. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з абз. 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) при розгляді справ про звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП зазначено, що оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Абзацами другим-четвертим пункту 7 цієї постанови передбачено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи у зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (п. 2 і 3 ст. 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Аналіз норм чинного законодавства дозволяє прийти до висновку, що не всі строкові трудові договори при переукладанні набувають безстроковий характер. Це правило не поширюється на випадки, визначені ч. 2 ст. 23 КЗпП України, а саме: коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як вбачається з матеріалів справи, строк дії строкового трудового договору на підставі наказу від 12.11.2018 року № 225 продовжено до 31.12.2019 року. Враховуючи, що строковий трудовий договір було укладено між сторонами на визначений строк, свою згоду на укладання саме строкового трудового договору позивач надав в письмовому вигляді, подавши відповідну заяву від 08.07.2011 року та в подальшому неодноразові згоди про переукладання строку договору на визначений строк, тому суд приходить до висновку, що трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем, є строковим, строк якого встановлений за погодженням сторін у відповідності до ч. 2 ст. 23 КЗпП України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений. Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.2019 року [PERSON] під підпис був попереджений відповідачем про припинення трудових відносин у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору, а тому позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1ст. 36 КЗпП України із дотриманням вимог чинного трудового законодавства. Крім того, судом встановлено, що позивач не продовжував виконувати трудові обов`язки після закінчення строку дії договору, доказів на спростування останнього позивачем [PERSON] не надано, іншого судом не встановлено. Доводи позивача про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом переукладення трудового договору, останній набув ознак безстроковості та є таким, що укладений на невизначений строк згідно з вимогами ч.2 ст. 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки укладення трудового договору на певний строк, з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні трудового договору (контракту) чи продовженні строку його дії застосування ч.2 ст. 39-1 КЗпП України. Подібні правові висновки викладені в Постановах Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 335/10668/16, від 22.01.2020 року у справі № 607/18964/18 та ухвалі Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року у справі № 6-15914св07. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про скасування наказу в.о. директора ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» [PERSON]. № 248 від 28.11.2019 року про звільнення на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України та поновлення на роботі, оскільки діями ДП «Науково-дослідного інституту радіолокаційних систем «Квант-радіолокація» трудових прав позивача при звільненні порушено не було. У зв`язку з цим, позовні вимоги про визнання трудових відносин та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Що стосується строків позовної давності, то слід зазначити таке. Представником відповідача надано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті з підстав його необґрунтованості, тому не застосовує підставу для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності у цій справі. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed