Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області про звільнення майна з-під арешту. У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказувала, що на виконанні відділу державної виконавчої служби знаходилось виконавче провадження, в рамках якого 14 березня 2012 року накладено арешт на автомобіль марки «ВАЗ 2106», 1977 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Позивач свідчила, що не була боржником жодного виконавчого провадження. При намаганні з`ясувати підстави накладення арешту позивач виявила, що відділом державної виконавчої служби мало бути обтяжено майно « [PERSON] , [INFO] », у той час як анкетні дані позивача « [PERSON] , 24 травня 1959 року». [PERSON] зверталась до відділу державної виконавчої служби, однак вирішити питання про скасування арешту не уявилось можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження знищені за завершенням строку зберігання. У зв`язку з неможливістю розпоряджуватись належним майном, [PERSON] звернулась з даним позовом до суду, в якому просила скасувати арешт та розшук, що був накладений та оголошений постановою В-11/227 Другого Малиновського відділу ДВС Одеського МУЮ від 14 березня 2012 року на транспортний засіб марки «ВАЗ 2106», рік випуску 1977, колір жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , шасі № ВАЗ [NUMBER] , що належить [PERSON] , [INFO] . Представник Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області не скористався наданим процесуальним правом, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області у відкрите судове засідання не з`явився, відділ повідомлявся судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно з частиною 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим МРЕВ-2 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області від 09 березня 2005 року, власником автомобілю марки «ВАЗ 2106», рік випуску 1977, колір жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , шасі № ВАЗ [NUMBER] , є [PERSON] . Згідно з листом Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області №691 від 14 січня 2019 року, постановою В-11/227 Другого Малиновського відділу ДВС Одеського МУЮ від 14 березня 2012 року було накладено арешт та оголошено розшук автомобілю марки «ВАЗ 2106», реєстраційний номер [NUMBER] , як власності [PERSON] , [INFO] . Тобто відділ державної виконавчої служби мав накласти арешт на майно іншої особи громадянки [PERSON] , [INFO] . Як випливає з листа Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області №11645 від 11 червня 2019 року, виконавче провадження, в рамках якого 14 березня 2012 року було обтяжено майно, належне на праві власності [PERSON] , знищено за закінченням строку зберігання. Як установлює частина 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як регламентує частина 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Відповідно до параграфу 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10, 71378/10), першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним стосовно переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and others v. Greece», заява №25701/94, п. 79, 82). Обтяження відповідного майна [PERSON] арештом становить втручання держави у право на мирне володіння майном у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу. Таке втручання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи, має бути законним та пропорційним. З аналізу матеріалів справи суд робить висновок, що в даному випадку відділом державної виконавчої служби безпідставно обтяжив майно позивача. Для обтяження майна [PERSON] відсутні законні підставі та таке обтяження становить неправомірне втручання держави у право власності особи. Ураховуючи викладене суд погоджується із правовою позицією позивача, вбачає обґрунтованим задовольнити позов та скасувати накладений арешт. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову та відстроченням сплати судового збору позивачем до ухваленням судового рішення у справі за правилами статті 136 ЦПК України, суд уважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору в розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved