Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] (місце реєстрації: [ADDRESS] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 05.06.2013 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №510. Від вказаного шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує на те, що сімейне життя із відповідачем не склалось через несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння. Сторони спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Крім того, зазначила, що дитина перебуває на її утриманні. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, однак за твердженням позивача в добровільному порядку надання коштів не здійснює, тому позивач бажає стягувати аліменти у встановленому законом порядку. За таких обставин, [PERSON] просить суд, призначити виплату аліментів на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду. Позивач через канцелярію суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд проводити розгляд справи за її відсутності. Відповідач через канцелярію суду подав заяву, в якій проти задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) не заперечував та просив суд проводити розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, перевіривши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюб між сторонами зареєстровано 05.06.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №510. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує на те, що сімейне життя із відповідачем не склалося через несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння. Сторони спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При цьому, ч. 1 ст. 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього кодексу, положення якої зазначають, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Положенням ч. 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що негативні відносини між подружжям існують вже протягом тривалого часу, а позивач вважає, що це суттєво суперечить її інтересам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. За твердженням позивача відповідач є працездатною, забезпеченою людиною, має стабільний дохід та має можливість надавати матеріальну допомогу дітям, однак сторони не дійшли порозуміння щодо добровільного утримання дітей. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, крім іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Згідно вимог статей 180, 182, 183, 191 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту частини 1 статті 183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, законодавством встановлено гарантований мінімальний розмір аліментів на утримання дітей у разі звернення до суду з такими вимогами. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу, що за ст. 180 СК України обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, враховуючи зазначене, надані в судовому засіданні докази і пояснення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів підлягають до задоволення у повному обсязі, а саме - у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини даного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами ст. 142 ЦПК України, у разі задоволення позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. Однак, позивач не наполягала на стягненні судового збору з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь держави з відповідача має бути стягнено судовий збір в розмірі 908,00 грн. за розгляд позовної вимоги щодо стягнення аліментів. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved