Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] , у якому просив визнати припиненим трудовий договір між працівником і фізичною особою - підприємцем [PERSON] №1051 від 27.02.2007 року. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилався на те, що 27 лютого 2007 року за направленням Новоукраїнської районної філії Кіровоградського обласного центру зайнятості уклав трудовий договір між працівником та фізичною особою №1051 з [PERSON] за умовами якого мав виконувати роботу тракториста отримуючи мінімальну заробітну плату за фактично відпрацьований час. В 2008 році враховуючи фактично відсутню роботу за вищевказаним договором позивач влаштувався на іншу роботу, однак трудовий договір розірваний не був та трудова книжка залишилась у відповідача. Позивач не мав змоги зустрітись з відповідачем чи будь-яким чином повідомити про намір розірвати трудовий договір. Неодноразово направляв на поштову адресу відповідача звернення з проханням розірвати трудовий договір та повернути трудову книжку. Однак відповіді не отримав, а листи повертались із відміткою, що особа не проживає за вказаною адресою. На час звернення до суду не має можливість стати на облік в центрі зайнятості, як безробітній, оскільки в базі центру зайнятості позивач значиться як особа, яка перебуває в трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Відповідач офіційно припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець в 2015 році. Оскільки у зв`язку з припиненням здійснення підприємницької діяльності трудовий договір між працівником і фізичною особою №1051 укладений ним з [PERSON] 27.02.2007 року фактично мав бути припинений на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, однак він не має копії наказу про припинення договору та трудової книжки з відміткою про припинення договору, а базі обліку центру зайнятості даний договір не відмічено як припинений, змушений звернутися з даним позовом. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22.02.2021 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Бобринецький районний центр зайнятості (а.с.12-13). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.03.2021 року задоволено заяву позивача про виклик свідків та про його допит в якості свідка. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Замінено у справі первісну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Бобринецький районний центр зайнятості його правонаступником - належну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кіровоградський обласний центр зайнятості (а.с.35-37). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується оголошенням розміщеним на веб-сторінці Бобринецького районного суду Кіровоградської області веб-сайту «Судова влада України» (а.с.83). Своїм правом надати відзив на позовну заяву відповідач не скористався та не повідомив суд про причини неявки в судові засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кіровоградський обласний центр зайнятості, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив пояснення, згідно яких трудовий договір між сторонами зареєстровано Новоукраїнським районним центром зайнятості 27.02.2007 року №1051 (а.с.66-67). Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво фізичної особи-підприємця № [NUMBER] , укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою №1051 від 27.02.2007 року, який зареєстрований Новоукраїнським районним центром зайнятості, що підтверджується копією вказаного договору (а.с.6) (далі - трудовий договір). Вказаний трудовий договір укладено безстроково за пунктом 2 якого працівник зобов`язаний виконувати роботу тракториста. 04.09.2015 року здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, про що стверджує позивач в позовній заяві та підтверджується відповіддю на безкоштовний запит позивача (а.с.72). На підтвердження звернення до відповідача зі спірного питання позивач надав лист від 11.11.2020 року, адресований [PERSON] , в якому повідомляє, що працював у нього з 27.02.2007 року, після переїзду не працює у нього, але договір не розірваний, тому просить розірвати трудовий договір (а.с.7). Також судом встановлено, що [PERSON] як страхувальником в період з березня 2007 року по грудень 2008 року сплачувався заробіток для нарахування [PERSON] пенсії, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.62-63) та витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.63-64). За правилами ч.1 ст.21 КЗпП України (в редакції Закону України №1356-XIV від 24.12.1999 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно статті 24-1 КЗпП України (в редакції Закону України №1356-XIV від 24.12.1999 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. В подальшому на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» №77-VIII від 28.12.2014 року, який набрав чинності 01.01.2015 року, статтю 24-1 КЗпП України виключено. Згідно статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статі 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. У випадках, передбачених пунктами 7, 7-1 і 7-3 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади». Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Таким чином, статтею 36 КЗпП України, яка визначає підстави припинення трудового, не передбачено такої підстави припинення трудового договору як внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем. Згідно ст.24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Статтею 2 Господарського кодексу України визначено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. За правилами пункту 2 частини 2 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці та в силу статті 2 Господарського кодексу України є учасниками відносин у сфері господарювання. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», № 755-IV від 15 травня 2003 року (далі - Закон), державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом; Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Згідно ч.9 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», № 755-IV від 15 травня 2003 року, фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. За змістом статей 36, 51, 52 КЗпП України, частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», № 755-IV від 15 травня 2003 року, у випадку припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Такий висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18. Частиною 4 статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач [PERSON] , допитаний за його згодою в якості свідка, пояснив, що влітку 2007 році влаштувався працювати трактористом до фізичної особи-підприємця [PERSON] , про що в Новоукраїнському центрі зайнятості зареєстрував трудовий договір. Приблизно через 1-1,5 роки змінив місце проживання, а саме переїхав з с. Павлогірківка Бобринецького району Кіровоградської області до м. Бобринець про що повідомив ФОП [PERSON] та про припинення трудового договору. Відповідач погодився на припинення трудового договору. З 2008 року не міг зв`язатися з відповідачем для вирішення питання про реєстрацію припинення трудового договору. Засобами поштового зв`язку неодноразово направляв листи відповідачу про припинення трудового договору, однак останній листи не отримував. При зверненні до Бобринецького центу зайнятості про взяття на облік як безробітного йому було відмовлено та повідомлено, що на даний час існує трудовий договір з ФОП [PERSON] , який не припинено. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] доводиться йому затем. З 2007 року по 2008 рік працювали разом з [PERSON] в селі Бредихине Бобринецького району у фізичної особи-підприємця [PERSON] трактористами. У 2008 році [PERSON] з сім`єю переїхав проживати до м. Бобринець. З приводу припинення трудового договору йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] доводиться йому затем. З 2007 року працювала кухарем у ФОП [PERSON] . Їй відомо, що з 2007 року по 2008 рік [PERSON] працював трактористом у ФОП [PERSON] в межах села Бредихине Бобринецького району. У зв`язку із переїздом до м. Бобринець [PERSON] припинив працювати. [PERSON] повідомляв ФОП [PERSON] про переїзд до м. Бобринець та про розірвання трудового договору. Таким чином, п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України пов`язує припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не з припиненням статусу фізичної особи-підприємця, а зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Однак позивач пов`язує припинення трудового договору саме з припиненням [PERSON] статусу підприємця, а не зі змінами в організації виробництва і праці. Натомість існування змін в організації виробництва і праці у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності [PERSON] позивачем в позові не зазначені та відповідно не доведені. Натомість відповідач припинив свою діяльність у 2015 році, однак з показань позивача вбачається, що останній перестав працювати у відповідача з 2008 року у зв`язку з переїздом на проживання в місто Бобринець Кіровоградської області. Таким чином, позивачем не доведено припинення трудового договору №1051 від 27.02.2007 року, укладеного між працівником [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво фізичної особи-підприємця № [NUMBER] ) на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з припиненням фізичною особою - підприємцем [PERSON] підприємницької діяльності, про що 04.09.2015 року здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, оскільки втрата фізичною особою статусу підприємця не припиняє її зобов`язань за укладеними договорами, які продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд відхиляє показання позивача та свідків [PERSON] , [PERSON] , адже вони не тільки не підтверджують, але і спростовують твердження позову про припинення трудового договору у 2015 році у зв`язку з припиненням відповідачем підприємницької діяльності тобто ту обставину, що спірний трудовий договір діяв до припинення фізичною особою - підприємцем [PERSON] статусу підприємця. Разом з тим, виходячи з вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах позовних вимог та підстав позову тобто суд самостійно не обирає дату та підставу припинення трудового договору (звільнення позивача), яку позивач прагне встановити, адже з ними позивач має визначитись самостійно, конкретно їх зазначити в позовній заяві та довести їх існування в суді належними, достовірними та допустимими доказами. Крім того, згідно ч.ч.1, 2 ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Отже, позивач, звертаючись до суду, безпідставно визначив відповідачем фізичну особу-підприємця, адже вказаний суб`єкт господарювання припинив свій статус підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, тобто на час звернення з позовом до суду такий суб`єкт господарювання як учасник правовідносин не існує, а отже не може набувати прав та обов`язків, і відповідно не може бути відповідачем по справі. Разом з тим відповідач в судовому засіданні відмовився замінити фізичну особу - підприємця [PERSON] , статус якого припинений, належним відповідачем, яким має бути [PERSON] як фізична особа. Звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed