Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

У провадженні судді Приморського районного суду м.Одеси Ільченко Н.А. знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», третя особа: Приватне Акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», про відшкодування шкоди та моральних збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою та стягнення компенсації. В обґрунтування позовної заяви відповідно первісного позову та заяви про збільшення позовних вимог віл 03.09.2018 року зазначене наступне. 02.08.2015 року, [PERSON] будучи пасажиром тролейбусу ЗИУ-9 інвентаризаційний №2004 (маршрут №3) Комунального підприємства «ОДЕСМІСЬКЕЛЕТРОТРАНС» у дорожньо-транспортній пригоді отримав значне пошкодження та ущерб свого стану здоровя, а саме : відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, рвано-забійні рани тімяно-скроневої області, лобної області, правої щоки, правого плеча, підшкірний крововилив правої параорбітальної області. Позивач отримав 02.08.2015 року відповідні операції рвано забійних ран в ВМКЦ ПР. 06.08.20215 року був госпіталізований у нейрохірургічне відділення для лікування. В результаті лікування здоровя родина позивача сплатила 30 000 гривен. Сплату компенсації та відшкодування шкоди завданою здоровю та майну [PERSON] внаслідок ДТП відповідачі не здійснили. Позивач зазначає, що необхідно також провести операції по ліквідації шкоди (рубцю) від травми та з пересадки волосся вартістю біля 15100 доларів США, що фактично на 03.08.2018 рік складає 431407 гривень без врахування можливих додаткових витрат. Також позивач стверджує, що під час ДТП зазнав моральних страждань, отримує постійний психологічний жах під час проїзду в місцевому електричному транспорті. Позивач зазначив, що до ДТП був фото моделлю, та тепер йому потрібно поновити його попередній стан, окрім нових операцій, необхідні реабілітації психологічної та моральної шкоди та час, все це надає позивачу додаткових страждань морального характеру, які він оцінює в 300000 гривень. Отже враховуючи зазначене позивач просив зобовязати відповідачів сплатити позивачу повну компенсацію та відшкодування шкоду завданої здоровю та майну [PERSON] внаслідок ДТП від 02.08.2015 року у м. Одеси в сумі 30000 грн. та сплати коштів на проведення операції про зіпсування рубцю на голові та пересадку волосся у сумі 431407 гривень, також стягнути завдану моральну шкоду в сумі 300000 гривень. Ухвалою суду від 12.07.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про відстрочення сплати судового збору, позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», третя особа: Приватне Акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», про відшкодування шкоди та моральних збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою та стягнення компенсації залишено без руху. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.11.2017 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2017 року скасовано, матеріали справи направлено на новий розгляд для вирішення питання про відкриття провадження. Ухвалою суду від 19.12.2017 року позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», третя особа: Приватне Акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», про відшкодування шкоди та моральних збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою та стягнення компенсації залишено без руху. Ухвалою суду від 13.02.2018 року зазначену позовну заяву повернуто позивачу. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2018 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 13.02.2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Домусчі Л.В. Ухвалою суду від 10.05.2018 року справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою від 03.09.2018 року до справі залучена [PERSON] (водій) в якості 3 особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору. У підготовче судове засідання 14.01.2019 року сторони не зявились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Жодних клопотань від позивача або відповідача або 3 осіб суду не заявлені. В матеріалах справи є пояснення на позов від 01.06.2018 та 08.06.2018 року з боку страхової компанії, відзив від 08.06.2018 року з боку ОМР, заява про збільшення розміру позовних вимог від 03.09.18 року, додаткові пояснення на цю заяву від 21.10.2018 року з боку ОМР, пояснення [PERSON] від 01.11.18 року. Ухвалою суду від 14.01.2019 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті на 16 квітня 2019 року. Відповідно відзиву КП «Одесміськелетротранс» від 07.06.2018 року представник відповідача просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі виходячи з наступного. Позивач не надав жодних платіжних документів на купівлю медичних препаратів чи понесення фактичних витрат на лікування. Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що саме його родинною було сплачено 30000 грн. на лікування його здоровя, тобто позивач стверджує, що не ним були понесені витрати, а невизначеним колом осіб, які не заявляють наразі до КП «ОМЕТ» вимог щодо стягнення цих коштів. Стосовно стягнення коштів на операції у майбутньому ( по ліквідації шкоди (рубцю) від травми та пересадка волосся) позивачем не надано підтвердження про обовязкову необхідність зазначених операції та не має документального підтвердження сум таких операцій Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач заперечує про задоволення вимоги, оскільки позивачем зазначена необхідність поновлення попереднього стану шляхом психологічної та моральної реабілітації, однак не надано жодного доказу, який би підтверджував, що йому необхідна психологічна реабілітація, програма якої затверджена відповідними фахівцями лікарів, адже реабілітаційні заходи провадяться у психіатричному стаціонарі та в амбулаторних умовах. Також відповідач посилався на те, що підприємство знаходиться у важкому матеріальному становищі та здійснює велику кількість перевезення пільгових категорій пасажирів, на підтвердження відсутності прибутку надано копію фінансового звіту про фінансові результати за 2017 рік. Відповідно до відзиву на позовну заяву від Одеської міської ради, представник просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив наступне. Одеська міська рада не може вважатися належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки можливість понесення Одеською міською радою цивільно-правової відповідальності у такому випадку безпосередньо спростовується положеннями національного законодавства. Також, представник зазначив, що особа, яка завдала шкоду, звільняється від обовязку її відшкодування у разі завдання шкоди внаслідок непереборної сили. У позовній заяві позивач не зазначає про обставини вчинення ДТП, обмежуючись при цьому лише констатацією факту її існування, що зумовлює необхідність ретельного дослідження вказаного питання під час судового розгляду справи. Відповідно до інформації, що міститься у вільному доступі на офіційних веб-сайтах ЗМІ, 02.08.2015 року ДТП за участю тролейбуса з бортовим номером 2004, що рухався маршрутом №3. за свідченнями очевидців у зазначеного тролейбусу луснуло одне з колес, що зумовило втрату водієм контролю за управлінням та, як наслідок, зіткнення транспортного засобу з деревом. Потерпілим невідкладно надавалась медична допомога, оскільки вказана ДТП сталась поряд з Міською клінічною лікарнею №1, що розташована за адресою м. Одеса, вул. Мясоєдівська, 32. Зіткнення тролейбусу з деревом, що зумовлене раптовою проблемою із колесом вказаного транспортного засобу, є тієї зовнішньою подією, яку неможливо було передбачити, або навіть передбачивши, неможливо було відвернути. Таким чином, існують підстави вважати, що ДТП сталась внаслідок непереборної сили, тому особа, яка завдала шкоду, повинна бути звільнена від обовязку її відшкодування. Наступною підставою для відмови у задоволенні позову на думку представника ОМР, є те, що позивачем не доведено існування складу цивільного правопорушення, що є необхідною умовою для покладення на особу, яка завдала шкоду, заходів цивільно-правової відповідальності. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередньо причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно епікризу нейрохірургічного відділення ВМКЦ ПР №12656, наданого позивачем у додатках до позовної заяви, гр. [PERSON], звернувся до ВМКЦ ПР з метою отримання медичної допомоги лише 04.08.2018 року, де його було оглянуто нейрохірургом, проведено перевязки та запропоновано стаціонарне лікування, від якого останній відмовився. Крім того, позивач повторно звернувся до ВМКЦ ПР 06.08.2015 року. Позивачем не надано до суду будь-якого належного та допустимого доказу, який би підтверджував існування причинного звязку між ДТП та шкодою, оскільки у виписному епікризі нейрохірургічного відділення ИМКЦ ПР №12656 зазначається: «Зі слів постраждалого він 02.08.2015 року приблизно о 16 годині в місті Одесі в місті Одесі на вулиці Богдана Хмельницького потрапив у ДТП». Отже, фактично всі доводи про причинний звязок гуртуються виключно на власних міркуваннях позивача. Враховуючи те, що позивач звернувся за медичною допомогою лише через два дні після дорожньо-транспортної пригоди, встановити безпосередній причинний звязок між зазначеною пригою та отриманою позивачем шкодою не вбачається можливим, тому неможливо стверджувати також і про наявність складу цивільного правопорушення. Також позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які підтверджували би розмір завданої шкоди, про відшкодування якої заявляються позовні вимоги. Представник третьої особи ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» надав суду пояснення щодо позовної заяви, відповідно яких зазначив наступне. Між КП «Одесміськелектротранс» та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від13.03.2015. Згідно пп. 16.3.5 п16.3 розділу 16 договору страховик не несе відповідальності по претензіях та позовах, повязаних із шкодою, завданою життю, здоровю та/або майну пасажирів, які перебували в момент ЗТП у забезпеченому транспортному засобі, отже відповідно договору настання події не викликає обовязку страховика здійснити виплату страхового відшкодування. Також представник зазначив, що відповідно положень ЦК України завдана шкода відшкодовується виною особою. Позивачем надано відповідь на відзив КП «ОМЕТ» від 09.07.2018 року відповідно якого зазначив, що понесені витрати на лікування підтверджуються розпискою батька позивача [PERSON] на суму 30000 грн., щодо розрахунку необхідних операцій надано розрахунок приватної лікарні Рамат Авивский, відповідно якого вартість першої операції 9600 доларів США, другої операції -5500 доларів та щодо моральної шкоди: додаткові витрати на проїзд, мешкання з логістикою 4290 доларів США, майбутня додаткова доба 900 доларів США, +3 відсотка отже сума значна більше заявленої у позові [PERSON] Відповідно додаткових письмових пояснень представника Одеської міської ради на заяву про збільшення розміру позовних вимог зазначене наступне. Позивач до суду не надав доказів розміру завданої шкоди, обмежився лише необґрунтованими та абстрактними посиланнями на непідтверджені документально суми грошових коштів. У судовому засіданні 16.04.2019 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] обставини, якими обґрунтований позов та його відповідь на відзив, підтримали та просили задовольнити позов з урахуванням наданих ними пояснень. При цьому також вказали що доказами матеріальних втрат є тільки розписка батька. Представник відповідача КП «ОМЕТ» Зуєва І.І. у судовому засіданні підтримала наданий суду відзив, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа [PERSON] пояснила, що зазначена дорожньо-транспортна пригода дійсно мала місце, однак зауважила, що для уникнення наїзду на пішохода, який скоїв аварійну ситуацію, у звязку з крайньою необхідністю, за для уникнення тяжких наслідків вчинила аварійне гальмування та направила тролейбус за межі проїзної частини, в наслідок чого, здійснила наїзд на перешкоду. Вважає, що своїми діями зберегла життя пішоходу, який порушив правила дорожнього руху. Суд, за згодою позивача, його представника, представника КП «ОМЕТ», третьої особи [PERSON] виходячи з положень ч.1 ст. 223 ЦПК України та розумних строків розгляду справи, ухвалив слухати справу за відсутності представника страхової компанії, представника ОМР та свідка [PERSON] сповіщених належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 02.07.2015 року о 16 годині 00 хвилин, водій [PERSON] керуючи тролейбусом «ЗІУ-9-М», бортовий номер 2004 по вул. Б.Хмельницького, буд. 39 у м. Одесі не вибрала безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, не впоралась з керуванням, внаслідок чого виїхала за межі проїжджої частини та скоїла наїзд на дерево. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 року зазначену особу визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року було укладено страховий договір між ПрАТ «СК «Арсенал страхування». З переліку трамваїв та тролейбусів, належних до страхування вбачається тролейбус, який приймав участь у зазначеному ДТП. Згідно п. 16.3.5 страхового договору вбачається, що страховик звільняється від відповідальності по претензіях та позовах, повязаних із шкодою завданою життю, та здоровю та/або майну пасажирів, які перебувають у забезпеченому ТЗ, що спричинив ДТП. Відповідно виписного епікризу №12656 виданий Військово-медичним клінічним центром вбачається . що [PERSON] 1996 р.н. знаходився на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділені клініки нейрохірургії і неврології з 06.08.2015по 12.05.2015 року з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Рвано-забійні рани: тімяно скроневої області, лобної області, правої щоки, нижньої треті правого передпліччя та правових кисті. Підшкірний крововилив правої пара орбітальної області. Стан після операції 02.08.2015 року ПХО рвано-забійних ран: правої тімяно-скроневої області, лобної області, правої щоки правого плеча. З анамнезу вбачається, що зі слів постраждалого 02.08.2015 року приблизно о 16 годині в м. Одесі на вулиці Б. Хмельницького попав в ДТП (пасажир тролейбуса). Згідно акту судово-медичного дослідження (обстеження) №1946 від 14.09.2015 року у гр-на [PERSON] були наявні наступні тілесні ушкодження: відкрита непроникаюча черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, численні забито-рванні рани волосистої частини голови, обличчя, шиї, правої верхньої та лівої ніжної кінцівок. Наявні пошкодження утворилися від дій тупих, твердих предметів, такими могли бути елементи салону тролейбуса в умовах ДТП зіткнення з недвижною перешкодою з послідуючим випадом тіла потерпілого та його контактування з елементами дорожнього покриття, можливо 02.08.2015 року. Пошкодження не були небезпечними для життя понад 6 днів, але не більше трьох неділь, тому відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоровя. Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Згідно зі статтею 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб'єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб'єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки/ Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа N 6-108цс13). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. На думку суду позивачем доведено факт завдання йому шкоди в результаті ДТП 02.08.2015р., протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, а відповідач відповідно до вимог статей 10-13, 49, 81, 89 ЦПК України року це не спростував і не довів відсутності своєї вини. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком позивача, та дійсно обставини зазначені в позовній заяві відповідають дійсності. В день ДТП позивач направився тролейбусом по маршруту №3 на пляж та до свідка подзвонили з лікарні та повідомили, що його син доставлений до лікарні внаслідок ДТП та перебуває у тяжкому стані. Приїхавши до лікарні дійсно відмовились від госпіталізації та забрали сина до дому, однак потім йому стало зле, у звязку з чим через 2 дні звернулись до лікарні, на лікування дійсно ним було витрачено 30000 грн. та зараз йому ще необхідна операція. Як доказ суми матеріальної шкоди позивач надав розписку батька [PERSON] від 04.09.2015р. в якій вказано ним про понесені ним витрати на лікування позивача у звязку з отриманими ним травмами 02.08.2015р.,проте суд відхиляє його , як недопустимий доказ, оскільки дана розписка не є належним і допустимими доказом понесених витрат позивачем, крім того відсутні чеки або квитанції про витрати на ліки. Дослідивши надані докази на підтвердження обґрунтувань суми заподіяної шкоди, суд зазначає наступне. Позивачем надано суду розписку (а.с.141) [PERSON] від 04.09.2015 року, відповідно якої [PERSON], що є батьком [PERSON], [INFO] та ним було витрачено на лікування та медикаменти та перебування у медичному закладі у звязку з ДТП від 02.08.2015 року грошові кошти в сумі 30000 гривень, однак встановити належність даних витрат саме на лікування позивача неможливо, оскільки наданий доказ не є квитанцією, касовим ордером чи іншим доказом який підтверджують фактично витраченні кошти на лікування. Разом з тим, оцінюючи докази у їх сукупності, суд також звертає увагу на те, що розмір шкоди, ґрунтується на приблизному визначенні розміру збитку, в якому також не зазначено які саме втрати були сплачені. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає що позивач не довів належним чином суму матеріальної шкоди, у звязку з чим вимога про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 30 000 грн. Не підлягає задоволенню. Також позивачем надано Лист від 18.07.2017 року «Israel Medical Tourism» (а.с.138-140) відповідно якого надано розрахунок витрат для проведення операції по зменшенню шраму з або без трансплантації волосся, однак даний доказ неможливо вважати таким, що фактично підтверджує суму завданої шкоди, оскільки має лише інформативний характер та не зрозуміло якою самою особою посвідченій, оскільки відсутній підпис та печатка. Виходячи з наведеного суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача коштів у розмірі 170 000 грн. на проведення в майбутньому операції по зіпсуванню рубця на голові та пересадки волосся. Щодо моральної шкоди : У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Враховуючи те, що позивачем, на думку суду, не доведено розмір відшкодування моральної шкоди 300 000 грн., оскільки цей розмір не відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості, у зв'язку із чим враховуючи засади розумності і справедливості, обставини справи, суд вважає, вимога про стягнення моральної шкоди не доведена , а тому не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження сум завданої шкоди, які необхідно відшкодувати, суд не вбачає підстав для задоволення п озовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed