Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У лютому 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2015 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) , але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 серпня 2015 року. На підставі виконавчого листа державним виконавцем Білоцерківського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів. Однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів без поважних причин, не сплачує аліменти, внаслідок чого станом на 31 грудня 2017 року за ним утворилась заборгованість з виплати аліментів на утримання дитини у сумі 26 666, 54 грн. Вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача. Відповідач працює, має дохід, проте не виконує рішення суду. Згідно розрахунку сума неустойки за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2017 року по сплаті аліментів на утримання дитини становить 8 586, 83 грн. У добровільному порядку відповідач відмовляється погасити дану заборгованість. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 26 666, 54 грн., неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 8 586, 83 грн.; а всього 35 253, 37 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений судом строк відзив на позов не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2015 року було стягнено з [PERSON], [INFO], уродженця с.м.т. Володарка, Володарського району Київської області аліменти на користь [PERSON], [INFO], уродженки с.м.т. Володарка, Володарського району Київської області, на доньку - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) , але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.08.2015 року до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист № 357/11065/15-ц, який було подано позивачкою для примусового виконання до Білоцерківського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області та відкрито виконавче провадження. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості від 15 січня 2018 року в.о. начальника Білоцерківського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області Двірник С.М. не виконано рішення суду по сплаті аліментів на утримання дитини з 06 серпня 2015 року, станом на 31 грудня 2017 року заборгованість по сплаті аліментів становить 26666, 54 грн. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. При розрахунку заборгованості, суд бере до уваги подану позивачем довідку державного виконавця, якою визначено розмір заборгованості [PERSON] за аліментами на утримання дитини з 06 серпня 2015 року та станом на 31 грудня 2017 року заборгованість складає 26666, 54 грн. Ст. 196 СК України передбачає що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов'язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов'язковому виконанню. З наявного в матеріалах справи довідки-розрахунку заборгованості від 15 січня 2018 року в.о. начальника Білоцерківського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області Двірник С.М. вбачається, що [PERSON] знав про рішення суду про стягнення аліментів, оскільки в жовтні 2015 року сплатив 1500,46 грн. Тому заборгованість із аліментів виникла з вини [PERSON] як особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Перевіривши подані суду розрахунки по аліментам, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 8 586, 83 грн. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів. Сімейне законодавство в редакції, діючій на час існування спірних правовідносин, можливість стягнення заборгованості по аліментам за рішенням суду передбачало для аліментів, які сплачуються в порядку, передбаченому ст. 187 СК України, що врегульовує відносини, пов'язані із відрахуванням аліментів на дитину за добровільною ініціативою платника шляхом подачі ним заяви за місцем роботи. Правовий аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 194 СК України передбачає стягнення в судовому порядку лише тієї заборгованості за аліментами, яка виникла у зв'язку із сплатою аліментів, розмір яких визначений на підставі домовленості сторін, оформленої шляхом добровільної подачі платником відповідної заяви про відрахування аліментів за місцем роботи (ст. 187 СК України). У даній справі аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду від 22 вересня 2015 року і повторному стягненню в судовому порядку не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими частково. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial