Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 18.02.2019 року у розмірі, еквівалентному 16500 доларів США, що за його підрахунками на момент звернення до суду складає 463848 грн., а також 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 10407 грн. Крім того, позивач просить вирішити питання щодо судових витрат. Позов обґрунтований тим, що 18 лютого 2019 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений письмовий договір позики, у відповідності до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 16\~500 доларів США. Відповідач зобов`язувався повернути кошти у строк до 18 лютого 2020 року, однак взяті зобов`язання не виконує. Позивач зауважує, що ним вживалися заходи щодо повернення коштів в позасудовому порядку, відповідач ухилявся від виконання своїх зобов`язань та просив відстрочення виконання зобов`язання, а в подальшому зовсім перестав відповідати на його дзвінки, тому [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. 19 листопада 2020 року ухвалою суду відкрите провадження у справі (а.с. 11), розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року вжито заходи забезпечення позову (а.с. 20-22). Ухвалою суду від 11 березня 2021 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті. Представник позивача адвокат Волок Ю.В. до початку розгляду справи по суті звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Відповідач в судове засідання, призначене не з`явився, повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, у підготовчому судовому засіданні позов не визнав, декілька разів наполягав на відкладенні розгляду справи для укладення угоди з адвокатом, а також в зв`язку з запровадженням карантину на території України. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію договору позики від 19 лютого 2019 року, у відповідності до якого [PERSON] (надалі Позичальник) отримав від [PERSON] (надалі Позикодавець) борг грошову суму у розмірі 16500 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позику у строк до 18 лютого 2020 (а.с. 8). Позивач наполягає на тому, що передані ним в борг кошти відповідачем не повернуті у строк, зазначений у договорі. Зазначені обставини не спростовував і відповідач в підготовчому судовому засіданні. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зазначений вище договір, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що в порушення умов договору, відповідач взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, доказів повернення отриманих коштів позивачу суду не подано. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, підлягають задоволенню. Як свідчать умови договору позики Позичальник прийняв у позикодавця грошові кошти у розмірі 16500 доларів США, тому з урахуванням вимог ст. 524 ЦК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 463 848 (чотириста шістдесят три тисячі вісімсот сорок вісім) гривень 00 копійок. Такий розрахунок боргу був здійснений судом, з урахуванням офіційного курсу валют, встановленого на момент звернення позивача до суду (16500 доларів США х 28,112). Вирішуючи питання щодо стягнення 3% річних суд керується наступними нормами закону. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як зазначено судом вище [PERSON] зобов`язався повернути зазначені грошові кошти в строк до 18 лютого 2020 року. З моменту виникнення прострочення зобов`язання (18 лютого 2020 року) до моменту пред`явлення позову відповідачем позову 18 листопада 2020 року, відповідачем порушено умови виконання зобов`язання на 273 дні, а тому суд, не виходячи за межі позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 10407 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 5 163 гривень 40 копійок. На підставі викладеного, ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved