Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить визнати відповідача та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та примусово зняти їх із реєстраційного обліку в його квартирі. Вимоги позову обґрунтовані тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрована відповідач, яка є його колишньою дружиною, та її малолітній син, не будучи членами його сім`ї. Відповідач не проживає в квартирі за місцем реєстрації без поважних причин з 2002 року, а її син не проживає в квартирі з моменту його народження. Внаслідок реєстрації в належній позивачу квартирі відповідача та її сина нараховується плата за житлово-комунальні послуги, порушуються права позивача як власника нерухомого майна. Відповідач направила до суду відзив на позовну заяву з викладеними в ньому запереченнями проти задоволення позову, посилаючись на те, що з 1998 року вона зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , де до 2002 року проживала разом із сім`єю, перебуваючи в шлюбі з позивачем, від якого в них є двоє дітей. Після розірвання шлюбі неповнолітні діти були залишені на проживання з матір`ю, та в подальшому [PERSON] не впустив їх до квартири та звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. За наслідками розгляду справи рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.04.2005 року було ухвалено рішення, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні позову та задоволено її зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні квартирою, яким зобов`язано [PERSON] надати їй ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод їй і їхнім неповнолітнім дітям у користуванні жилими та підсобними приміщеннями. Не маючи власного житла та будучи зареєстрованими в зазначеній квартирі, вона та її малолітній син не можуть проживати за місцем реєстрації, оскільки [PERSON] не виконує рішення суду, продовжуючи чинити перешкоди, не впускає їх до квартири, не звільнив для них кімнату та не створив умов для їхнього проживання, погрожував розправою. На даний час вона тимчасово проживає в м. Боярка Києво - Святошинського району Київської області в будинку батька чоловіка та згідно ст. 156 ЖК України не втратила право користування житлом після розірвання шлюбу з позивачем. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову з викладених у позовній заяві підстав, пояснивши, що рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21.04.2005 року було виконане в повному обсязі ще в 2005 році, після чого не чинилися перешкоди відповідачу в користуванні житлом, до квартири вона не з`являлася, всі свої речі вона з квартири забрала. Замки до вхідних дверей квартири були замінені в 2011 - 2012 роках у зв`язку з виходом із ладу серцевини замку. На теперішній час у квартирі проживає його сім`я. Відповідач та законний представник малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач надала пояснення про те, що після розірвання шлюбу з позивачем вона позбавлена можливості проживати за місцем реєстрації у зв`язку з неправомірними діями її колишнього чоловіка [PERSON] . З 2002 року вона та їхні двоє дітей проживали разом із нею в м. Житомирі в орендованій квартирі, в період з 2009 - 2017 років тимчасово проживала в м. Києві, після чого з 2017 року проживає в м. Боярка Києво - Святошинського району Київської області. Їй не були повернуті позивачем всі належній їй речі. Після 2005 року вона не зверталася до правоохоронних органів і суду щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщення за місцем її реєстрації. Малолітній син [PERSON] не проживав у спірній квартирі, проживаючи з нею в м. Києві та в м. Боярка Києво - Святошинського району Київської області. Представник відповідача надав пояснення про те, що відповідач набула право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації, позивач чинив перешкоди відповідачу в користуванні житлом та рішення суду повністю не було виконане, не дивлячись на складання державним виконавцем акту про його виконання, у відповідача не було доступу до квартири. Рішенням суду від 29.06.2020 року визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом із матір`ю. Законний представник малолітнього сина [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його син [PERSON] не проживає та ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS] , а також відповідач ніколи не проживала в цій квартирі разом із їхньою дитиною та їм не чинилися перешкоди в користуванні нею, у зв`язку з чим позов визнав. Також пояснив, що власного житла він не має. Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позов у частині вимог стосовно малолітньої дитини не підтримує, виходячи з інтересів дитини, яка має право проживати та користуватися житлом. Суд, заслухавши учасників справи та представників, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності згідно нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 10.02.1998 року та реєстраційного напису Житомирського обласного державного підприємства по технічній інвентаризації від 03.04.1998 року (а. с. 5, 6). Як убачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого ВРАЦС Богунського РУЮ м. Житомира 04.01.2003 року (а. с. 7), шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, про що 04.01.2003 року зроблено відповідний запис. Із довідки ПП «КВЖРЕП № 8» від 18.02.2020 року № 413 слідує, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач та його дружина [PERSON] , їхній син [PERSON] , 2004 року народження, а також колишня дружина позивача [PERSON] та її син [PERSON] , 2010 року народження (а. с. 11). У цій квартирі відповідач не проживає з 2002 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації ПП «КВЖРЕП № 8» від 18.02.2020 року № 4 (а. с. 12). У цивільній справі № 22-а/712 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившою право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.04.2005 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] задоволено та зобов`язано [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] , а також не чинити інших перешкод у користуванні [PERSON] та її неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] жилими та підсобними приміщеннями квартири. Постановою державного виконавця ВДВС Богунського району Житомирського МУЮ Кравчук В.В. від 13.12.2005 року закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-5442/04 від 28.10.2005 року щодо виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21.04.2005 року у зв`язку з фактичним виконанням відповідно до акту державного виконавця від 12.12.2005 року (а. с. 44, 73, 74). Відповідач [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] згідно свідоцтва про його народження, місце проживання якого визначене з матір`ю [PERSON] постановою Житомирського апеляційного суду від 22.06.2020 року в справі № 295/12513/18 (а. с. 68, 95-98). Зазначеним рішенням суду встановлено, що з 2016 року [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, дитина залишилася проживати з матір`ю, яка в 2017 році зареєструвала шлюб з [PERSON] та переїхала проживати в будинок [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). За положеннями ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, зокрема за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). У п. 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року в справі № 709цс16, від 15.05.2017 року в справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Також у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо втрати права користування особами житловим приміщенням дійшов висновку, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Аналіз досліджених судом доказів та встановлених обставин дає можливість зробити висновок про те, що позивач є власником спірного житлового приміщення, а відповідач після розірвання шлюбу з позивачем з 2002 року фактично не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] та її права як користувача квартири були захищені рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.04.2005 року в справі № 22-а/712, рішення в якій було виконано, про що державним виконавцем було складено акт від 12.12.2005 року. Доказів того, що після виконання рішення суду їй створювалися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, в матеріалах справи відсутні. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідач двічі реєструвала шлюб, а саме із [PERSON] та [PERSON] , про що вказано в постанові Житомирського апеляційного суду від 22.06.2020 року в справі № 295/12513/18. Із пояснень відповідача слідує, що з 2002 року вона проживала разом із своїми дітьми в м. Житомирі в орендованій квартирі, в період з 2009 - 2017 років проживала в м. Києві, після чого з 2017 року по теперішній час проживає в м. Боярка Києво - Святошинського району Київської області. За наведених обставин, враховуючи значну тривалість непроживання відповідача в спірному помешканні та оскільки відповідач не пов`язана з позивачем спільним побутом, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивача як власника цього майна в силу положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Не заслуговують на увагу заперечення проти задоволення позову відповідачем з посиланням те, що вона не втратила право користування житлом після розірвання шлюбу з позивачем згідно вимог ст. 156 ЖК України, враховуючи правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17, стосовно того, що застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Поряд із тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позову про зняття відповідача з реєстрації, зважаючи на наступне. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17 від 14.05.2020 року. Як встановлено судом, малолітній син відповідача та [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , але фактично проживає разом із своєю матір`ю [PERSON] у будинку [ADDRESS] , де для нього створені необхідні та належні умови для проживання, виховання та розвитку. Власного житла відповідач не має. Згідно з ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Встановлений судом факт непроживання малолітньої дитини відповідача та [PERSON] за місцем реєстрації та те, що дитина зареєстрована в належній позивачу квартирі лише формально, не може бути підставою задоволення позову в частині вимог до малолітньої дитини, так як із моменту свого народження дитина була зареєстрована за місцем реєстрації своєї матері [PERSON] та через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією, що відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 27.12.2018 року в справі 759/19394/15-ц. Несплата нарахованих за житлово-комунальні послуги коштів також не є передбаченою законом та безумовною підставою для визнання дитиною такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.07.2019 року в справі № 465/7083/13-ц. Окрім того, належні та допустимі докази того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, де може бути зареєстроване його місце проживання, в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Суд вважає за необхідне зауважити, що стосується реєстрації місця проживання малолітнього сина відповідача, якому не виповнилося 14 років, то за змістом Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, обов`язок з реєстрації такої дитини разом з батьками або одним з них покладається на батьків. Тому після зняття [PERSON] з реєстрації за місцем знаходження спірного житлового приміщення вона вправі в установленому законом порядку вирішити питання реєстрації місця проживання дитини. З урахуванням викладеного, на переконання суду, позов у частині вимог стосовно малолітнього [PERSON] не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. за одну вимогу немайнового характеру, що підтверджено документально.

Outcome: partial