Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

У лютому 2013 році позивач звернувся із позовом в якому просив припинити право власності [PERSON] на 1/6 (одну шосту) частки квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/6 (одну шосту) частки квартири [ADDRESS] та виселити відповідачів з квартири. Позов мотивував тим, що він є власником 5/6 частини спірної квартири, а відповідач [PERSON] є власником 1/6 частини квартири, яку вона успадкувала після смерті сина позивача, її чоловіка. Разом із відповідачкою [PERSON] у квартирі зареєстрована її донька відповідачка [PERSON] Позивач зазначив, що після набуття відповідачем [PERSON] 1/6 частини квартири вона почала обмежувати позивача та його представників у доступі до квартири, самовільно змінила замки, не допускає довірену особу позивача. Позивач зазначив, що він є літною людиною, а всі ці конфлікти негативно впливають на його стан здоров'я, та позбавляють його законного права володіти, розпоряджатися та користуватися своєю частиною квартири на власний розсуд, а враховуючи незначну частку відповідача у власності в квартирі та неможливість спільного користування квартирою, просив його позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав наведених у позові. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідачка ніколи не перешкоджала позивачу здійснювати особисте право на користування квартирою, однак позивач ніколи не виявляв бажання проживати в цій квартирі, чи особисто нею користуватися. Зазначила, що відповідачка після смерті чоловіка самостійно виконує обов'язки по утриманню квартири, сплаті комунальних платежів, а позивач у цьому участі не приймає. При цьому вказала, що ніколи не перешкоджала особисто позивачу проживати в цій квартирі, однак позивач такого наміру не мав, а з появи довіреної особи позивача і почалися всі суперечки, які без згоди відповідача намагався проникнути до квартири і вселитися в неї. Також вказала, що припинення права власності на частку, яка їй належить завдасть істотної шкоди відповідачу адже вона іншого житла в межах м. Києва не має, а кошти які внесені на депозитний рахунок суду не дадуть можливість придбати житло у цьому ж районі. При цьому, на інший район, який є менш престижний по відношенню де знаходиться спірна квартира, відповідач не погоджується, оскільки зміна місце проживання та району завдасть їй істотної шкоди. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що жодним чином перешкод для особисто позивача у проникнення та проживанні у спірній квартирі ніколи не було. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які брали участь у справі дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2001 року (а.с. 12), свідоцтва про права на спадщину від 25.11.2009 року (а.с.9) є власником 5/6 квартири за адресою [ADDRESS], загальною площею 55,8 кв.м., жилою площею 32,3 кв.м. Відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить на праві власності 1/6 частка квартири за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 365 ЦК України визначено право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] не має ізольованих кімнат, які б по площі відповідали ідеальним долям сторін у спільній власності, її розміри та план розташування не дають можливості виділити належну кожному частку квартири в натурі з утворенням ізольованих квартир з самостійним виходом, тобто вказану квартиру неможливо поділити без втрати її цільового призначення, оскільки вона є неподільною річчю за визначенням ч.2 ст.183 ЦК України. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, виділити в натурі 1/6 частини квартири [ADDRESS] узвіз не вбачається можливим. Враховуючи незначну частку, яка належить відповідачу [PERSON] на праві власності, а саме 1/6 частина, що становить лише 5,5 кв. м. житлової площі квартири та з урахуванням планування квартири, суд вважає що спільне проживання в ній двох сімей є неможливе, оскільки в такому разі будуть порушені права осіб, які проживатимуть в ній і, відповідно, вимоги житлового законодавства, зокрема в частині, встановленої ст.47 ЖК України, норми жилої площі на одну особу. Доводи позивача щодо неможливості спільного користування з відповідачкою спірною квартирою, з мотивів неприязних стосунків, виникнення конфліктних ситуацій та неможливістю розпоряджатися своєю частиною квартири на власний розсуд у зв'язку із перешкоджанням в цьому відповідачів вбачаються обґрунтованими, оскільки повністю підтверджуються зібраними матеріалами справи. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 8309/12811/13-42, - ринкова вартість 1/6 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], в цінах та станом на момент дослідження, складає 185 740 грн. (т. ІІ, а.с.43-53). На виконання вимог ч.2 ст. 365 ЦК України, позивачем, 17 листопада 2011 року та додатково 17.01.2014 року була перерахована зазначена вище сума компенсації за 1/6 частку квартири на депозитний рахунок Печерського райсуду м. Києва, що підтверджується квитанціями (т.1 а.с. 2, т.2 а.с.191). Також, позивач надав аналітичну-цінову довідку щодо середньої ринкової вартості кімнати в комунальній квартирі по місту Києву, яка складена оцінювачем (а.с. 52, том 1). Із зазначеної довідки вбачається, що за кошти, які внесені позивачем на депозитний рахунок Печерського районного суду м. Києва в розмірі 185 740 грн. можливо придбати ізольовану кімнату в місті Києві значно більшої площі ніж 5,5, кВ. м., яка належить відповідачці у спірній квартирі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обов'язок щодо доказування покладається на кожну із сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачка [PERSON] та її представник, на спростування доводів позивача в частині неможливості придбати житло у м. Києві за грошові кошти в сумі 185 740 грн. доказів суду не надала, дану обставину не спростувала. Також суд вважає, що зміна територіального місця розташування жита з Печерського району міста Києва на інший адміністративний район міста Києва не спричинить істотної шкоди інтересам відповідача [PERSON] Не заслуговують також на увагу посилання представника відповідача на те, що відсутність іншого нерухомого майна у відповідача завдасть останній істотної шкоди, з огляду на те, що в рахунок компенсації припинення права власності відповідача, позивачем внесено грошові кошти, розмір яких, згідно аналітично-цінової довідки щодо середньої вартості кімнати по місту Києву, є достатніми для придбання відповідачкою іншого нерухомого майна при цьому, за площею більше ніж та, яка на даний час належить відповідачці. Таким чином, в даному випадку, судом встановлено всі чотири підстави для застосування норми, передбаченої ст. 365 ЦК України та припинення права власності [PERSON] на 1/6 частку квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] із виплатою останній грошової компенсації, яка попередньо внесена позивачем на депозитний рахунок Печерського районного суду м. Києва та відповідно визнання за позивачем права власності на 1/6 частки вказаної квартири. В той же час, вимога позивача про виселення відповідачів із квартири задоволенню не підлягає, як така, що заявлена передчасно. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 даної норми до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесені, зокрема, витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1 004,68 грн. за подачу позову та 3 528,00 грн. оплати проведення судової експертизи (а.с.1 т.І, а.с. 31, т.ІІ) Керуючи ст.ст. 15, 16, 183, 358, 365 ЦК України, ст. 47 ЖК Української РСР, ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: partial