Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернулася із позовом, у якому просить визначити з позивачкою місце проживання їх з відповідачем дочки [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позову [PERSON] вказала, що вона та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах та [INFO] у неї народилася дочка [PERSON] . За рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22.03.2016 батьківство дитини було визнано за [PERSON] . Вихованням та утриманням дитини вона займається самостійно. Батько не цікавиться дитиною, не спілкується із нею, жодного разу не був з дитиною на прийомі у лікаря, не відводив на заняття дитину. Позивачка позитивно характеризується за місцем роботи, має доходи, їй на праві власності на лежить квартира у [ADDRESS] . З цих підстав просить визначити місце проживання дитини з нею. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 11.03.2019 дану справу передано за підсудністю на розгляд до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області та ухвалою від 25.03.2019 у справі відкрито провадження. Ухвалою від 27.01.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Внаслідок повторного авторозподілу, після відставки судді [PERSON] дану справу передано на розгляд судді Хуторній І.Ю. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, доповнила, що у неї та відповідача виникали непорозуміння та конфлікти через неадекватну поведінку відповідача. Він неодноразово забирав дитину із садочка без її дозволу, застосовував до неї та її старшої дочки насильство. На її звернення до поліції їй виповідали, що батько дитини має такі ж права, як і мати. Крім того, щоб мати можливість від`їжджати із дитиною за кордон, їй потрібно встановити місце проживання дитини з нею. Відповідач позов визнав, хоча не розуміє в чому спір та чого від нього хочуть. Дитина проживає та зареєстрована з позивачкою. Він не проти, щоб дитина проживала з матір`ю та не заявляв про наміри проживання дитини із ним. Коли потрібно було надати дозвіл для виїзд дитини за кордон, він такий дозвіл надав. Всі документи, долучені до позову не відповідають дійсності. Звинувачення позивачки щодо непорозумінь та його неадекватної поведінки не відповідають дійсності та не доведено доказами. Був один випадок, що він забрав дитину із садочку та провів з нею три години. Від представника органу опіки та піклування - Виконкому Житомирської міської ради - Кравець А.Й. надійшла заява із проханням справу слухати за його відсутності. За наполяганням сторін, зважаючи на вік дитини, думка дитини щодо вирішення даної справи не з`ясовувалася. У своєму висновку від 06.11.2019 орган опіки та піклування - виконавчий комітет Житомирської міської ради вважає, що слід визначити місце проживання [PERSON] із матір`ю, [PERSON] ( а.с. 56). Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Вказаний факт доводиться рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 березня 2016 року про визнання батьківства та свідоцтвом про народження дитини ( а.с. 6,7). Після припинення спільного проживання сторін, їх дочка залишилася проживати із позивачкою, за адрескою: [ADDRESS] , де і зареєстрована ( а.с .10, 33). Власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2007 є позивачка ( а.с .15 - 17). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Порядок вирішення спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008 та передбачає подання відповідної заяви службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, до якої слід долучити копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб та докази розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання. Крім цього, представники служби у справах дітей повинні звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. У свою чергу, порядок вирішення спору судом передбачає звернення зацікавленої особи до суду із відповідним позовом, доводи в якому мають бути підтверджені доказами, що мають істотне значення для вирішення справи. Із пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що відповідач не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю та з цього питання відсутній спір між сторонами. З пояснень позивачки також вбачається, що вона не задоволена та занепокоєна поведінкою відповідача щодо неї та дочки. З вказаної вище підстав позов не пред`являвся. Жодного доказу на підтвердження неналежної поведінки відповідача суду не надано. Суд також зазначає, що навіть наявність випадків недосягнення згоди між батьками щодо участі батька у вихованні дитини, не є свідчить про наявність спору саме про визначення місця проживання дитини. В свою чергу, якщо позивачка вважає, що своїми діями відповідач порушує її права або ж права дітей, вона наділена правом звернутися до суду або ж до правоохоронних органів за захистом порушених прав, обравши належний його спосіб. Також позивачка у поясненнях вказує, що визначення місця проживання дитини з нею потрібне для того, щоб вона могла безперешкодно виїздити із дитиною за кордон на відпочинок. Суд зазначає, що пунктом 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008, передбачений порядок підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей). Для цього той з батьків, з ким проживає дитина, подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини передбачений порядком пакет документів. Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади. Позивач не надала суду доказів, що вона зверталась у встановленому законом порядку до органу опіки та піклування із питанням виїзду дитини за межі України та це не дало позитивного результату. Крім того, позивач не надала доказів того, що з вини відповідача вона не могла виїхати з дитиною на відпочинок або лікування. На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини у зв`язку із відсутністю спору між сторонами про визначення місця проживання дитини. Аналізу інших доказів, долучених до позову, зокрема позитивну характеристику на позивачку з місця роботи, довідку про доходи позивачки, суд не аналізує, як такі, що не впливають на висновки суду, зважаючи що у позові відмовлено через недоведення наявності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини.

Outcome: dismissed