Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до боргової розписки від 09.05.2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав у нього позику в сумі 1125 доларів США та зобов`язувався повернути суму позики у строк до 01.09.2017 року. Разом з тим, у встановлений договором строк відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та грошові кошти не повернув та на його звернення з вимогою повернути позику належним чином не реагує. Вважає, що за неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання останній має нести відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу за договором позики від 09.05.2017 року в розмірі 1125доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 62,69 доларів США та судові витрати по справі. На вказану позовну заяву від відповідача надійшов відзив в якому останній позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що правова природа написаної ним 09.05.2017 року розписки не є договором позики в розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки така розписка написана ним на вимогу позивача, який бажав вийти із спільного бізнесу та повернути вкладену ним грошову частку у спільну справу, а саме продаж кави та супутніх товарів на території МТК «Калинівський ринок». Зазначав, що грошей у [PERSON] не позичав, а боргова розписка була ним написана під впливом багатьох обставин під диктовку одного з адвокатів адвокатського об`єднання в м. Чернівці по вул. Заньковецької. В ході судового розгляду даного пору судом вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та в рамках підготовчого судового засідання призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи виконано рукописний текст у документі - розписка від 09 травня 2017 року, під впливом збиваючих факторів (природних, штучних). Позивач в судове засідання не з`явився, в його інтересах діяв представник, який позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він дійсно писав боргову розписку 09.05.2017 року, проте на її підставі грошових коштів не отримував та не оскаржував договір позики на підставі боргової розписки в судовому порядку. Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві, оскільки вважає, що написана 09.05.2017 року [PERSON] розписка за своєю правовою природою не є договором позики. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що перебуває в родинних стосунках з відповідачем, оскільки останній є чоловіком його сестри. Зазначав, що він не був присутній при написані боргової розписки проте йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] розпочали спільний бізнес на ведення його [PERSON] брав гроші у борг, зокрема позичав гроші у нього, а також припускає що міг брати позику також і у позивача. Вказував на те, що [PERSON] телефонував йому та повідомляв, що з веденням бізнесу виникли певні проблеми і вимагав повернення коштів, в тому числі приходив з погрозами до його сестри, яка на той час була вагітною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач приїжджав до неї вимагаючи гроші, які нібито у нього позичав її чоловік, при цьому про боргову розписку їй не було нічого відомо, вона її вперше побачила на фото, яке їй показав [PERSON] . Зазначала, що розмову з позивачем вона розцінювала як погрозу з метою вимагання коштів та на той момент вона була вагітною. Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності до вимог ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Судом встановлено, що 09 травня 2019 року [PERSON] написав розписку зі змісту якої вбачається, що він отримав у борг від [PERSON] грошову суму в розмірі 1125 доларів США та таку суму коштів зобов`язувався повернути у строк до 01.09.2017 року. Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Так, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (правовий висновок Верхового суду України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав той факт, що боргова розписка написана ним власноручно та з її змісту вбачається, що вона містить усі істотні умови характерні для договору позики, зокрема дату отримання, коштів, суму позики та строк її повернення, при цьому пояснення відповідача та його представника про те, що правова природа боргової розписки не є договором позики оцінюються судом критично як обраний спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за грошовим зобов`язанням, оскільки такі пояснення не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами в їх сукупності, які були досліджені судом. Зокрема, у висновку експерта №1227-К від 28.10.2019 року вказано, що відповісти на питання чи виконано рукописний текст у документі -розписка від 09 травня 2017 року, під впливом збиваючих факторів (природних, штучних) - не виявилось можливим, в зв`язку з відсутністю діагностичного комплексу ознак в досліджуваних рукописних записах (дана відсутність може бути пояснена тим, що рукописні записи виконані при звичних умовах, так і тим, що ознаки дії на процес письма природних та штучних «збиваючих» факторів в досліджуваних рукописних записах - не проявились (а/с 141). Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не були присутні безпосередньо при написані [PERSON] боргової розписки та їм не відомі обставини її складання. За таких обставин суд розцінює боргову розписку від 09.05.2017 року як належний та допустимий доказ який поза розумним сумнівом доводить наявність боргового зобов`язання у [PERSON] перед [PERSON] за договором позики. Як вбачається зі змісту боргової розписки, остання містиь посилання на те, що позичальник [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] грошову суму в розмірі 1125 доларів США. Також, у вказаній борговій розписці [PERSON] зобов`язувався повернути позику у строк до 01.09.2017 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позивальником взятих на себе зобов`язань та повернення суми позики у визначений договором строк. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Так, в судовому засіданні було досліджено оригінал боргової розписки наданий представником позивача та наявність у позивача оригінал вказаної боргової розписки також вказує на те, що зобов`язання щодо повернення одержаних у позику коштів не виконане. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з положень ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду сформованого у постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума неповернутою у визначений строк позики у розмірі 1125 доларів США. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки грошове зобов`язання виражене в іноземній валюті, на підставі вимог ст. 625 ЦК України, в даному випадку підлягає стягненню 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 62,69 доларів США за період з 02.09.2017 року по 11.07.2019 року відповідно до заявлених позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved