Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг» про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року, посилаючись на те, що 01 грудня 2006 року ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладено кредитний договір №110879900, відповідно до якого, [PERSON] отримав 199500,00 доларів США строком до 30.11.2021 року на споживчі цілі. Для забезпечення кредитного договору був укладений договір іпотеки №11087990000/З, за яким предметом договору є нерухоме майно будинок, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дністровська, будинок №13. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступив Право Вимоги, але позивача не було повідомлено, що його заборгованість відступлена за договором факторингу №1 від 12.12.2011 року. З листа ТОВ «Укрборг» позивач дізнався, що 12.12.2013 року у ТОВ «Кей-Колект» змінився засновник та була затверджена нова стратегія та інструменти роботи з простроченою заборгованістю. Саме тому для її реалізації залучено ТОВ «Укрборг», яке на підставі договору №6-к здійснює від імені ТОВ «Кей-Колект» усі необхідні юридичні та фактичні дії по стягненню заборгованості по кредитному договору. Позивач вважає що діями відповідачів порушено його права, надані йому Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про банки та банківську діяльність» - надавши йому послуги неналежної якості, обмеживши його в доступі до інформації, передавши інформацію про його кредитну справу без згоди на те позивача ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Укрборг». На думку позивача під час укладання вищезазначеного договору факторингу сторонами не була врахована відсутність у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не субєкта господарювання, а тому є нікчемним. Також позивач посилається на те, що копія договору факторингу не надходила на його адресу. Крім цього, позивач зазначив, що ТОВ «Кей-Колект» не може укладати договори факторингу, оскільки не є банком або фінансовою установою, які мають ліцензії на здійснення валютних операцій. Виходячи з вищенаведеного позивач просить визнати недійсним договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». В судових засіданнях представники позивача на позовних вимогах наполягали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. В судових засіданнях представники відповідача проти позову заперечували, про що надали письмові заперечення проти позову, та просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у запереченні. Відповідачі ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Укрборг» в судове засідання не з'явилися повторно, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2006 року ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладено кредитний договір №110879900, відповідно до якого, [PERSON] отримав 199500,00 доларів США строком до 30.11.2021 року на споживчі цілі. Для забезпечення кредитного договору був укладений договір іпотеки №11087990000/З, за яким предметом договору є нерухоме майно будинок, що знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Дністровська, будинок №13. 12.12.2011 року було укладено договір факторингу №1 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» згідно п.п.1.4 Договору одночасно з відступленням Прав Вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма Договорами Забезпечення, за п.п.1.5. Договору передання прав клієнта за договорами забезпечення, що буди посвідчені нотаріально, відбувається на підставі окремого договору, що укладається сторонами одночасно з укладенням цього договору і підлягає нотаріальному посвідченню. П.3.1 договору факторінгу визначено, що права Вимоги переходять від Клієнта до Фактора у дату Відступлення, після чого Фактор одержує право вимагати від Боржників і Гарантів виконання усіх зобовязань за Первинними Договорами і Договорами Забезпечення. Тобто договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання. В той же час, за договором факторингу відступлено право грошової вимоги до боржника [PERSON], який не є суб'єктом господарювання, що не відповідає п.1.2. розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг За п.1.2 розпорядження Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. За Договором факторинга відступлено право грошової вимоги до боржника [PERSON] За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Відповідно до ст.16 ЦК України та ст.11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд. Сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України (ч.3 ст. 10 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст.16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Із договору факторинга, укладеного 12.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», слідує, що позивач не є стороною вказаного договору. Згідно пункту 1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.215-216 Цивільного кодексу України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу( ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним( ч.5 ст.203 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При посиланні на недійсність укладеного договору факторінгу між юридичними особами, чим конкретно порушено права позивача, він не зазначив, доказів суду не надав. Доводи про розповсюдження дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на правовідносини факторінгу, та неможливість вважати позивача суб'єктом господарювання, не є підставою для визнання недійсним спірного договору, бо правовідносини позивача, за кредитним договором, регулюються нормами кредитно- правових відносин. Таким чином, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання договору факторінгу № 1 від 12.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», недійсним є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed