Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У листопаді 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 січня 2010 року у розмірі 126 374 грн 52 коп., а також судові витрати - 1921 грн. Позов обґрунтовано тим, що 29 січня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі 4000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору відповідач надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку, а також був проінформований про всі умови укладеного Договору та наслідки невиконання такого. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за вказаним Договором виконало, а саме відповідачу було надано можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але відповідач коштів не повернув та припинив виконувати договірні зобов`язання. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 1 жовтня 2019 року має заборгованість у розмірі 126 374 грн 52 коп., з яких 6 186,06 грн - заборгованість за тілом кредиту, 120 188,46 грн - заборгованість за нарахованими відсотками за період з 29 січня 2010 року по 31 грудня 2017 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 9 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 9 січня 2020 року, до початку розгляду справи по суті, відповідач [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою, в якій повідомив, що позовні вимоги не визнає, оскільки кредит б/н від 29 січня 2010 року ним погашено у січні 2013 року, нові кредитні картки він не отримував, документи на продовження строку дії картки не підписував; просив застосувати строк позовної давності до вимог банку. 9 січня 2020 року судом зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати відомості про рух коштів по картковому рахунку [PERSON] відповідно до укладеного з ним договору б/н від 29 січня 2010 року; відомості про розмір і дату внесення останнього платежу боржника за кредитним договором; відомості про строк дії кредитної картки, яку АТ КБ «ПриватБанк» видало [PERSON] у січні 2010 року; відомості про те, чи видавались нові кредитні картки за заявою [PERSON] в межах вищевказаного кредитного договору № б/н від 29 січня 2010 року; детальний розрахунок заборгованості за кредитом із вказівкою, які суми входять до цієї заборгованості та помісячним розрахунком заборгованості; копію підписаних [PERSON] . Правил та Умов кредитування, а також тарифів банку станом на 29 січня 2010 року. 24 січня 2020 року позивачем надано відповідь на запит суду. У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 9 січня 2020 року проти позовних вимог заперечував. Додатково пояснив, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з позовом до суду. Право позивача було порушено з часу, коли він припинив здійснювати платежі по погашенню кредиту, а саме грудень 2014 року, і з того часу минуло вже більше трьох років. Просив застосувати строк позовної давності до вимог банку. Крім того вказав, що отриману 29 січня 2010 року кредитну картку ні разу не поновлював, нової не отримував і з заявами про це до банку не звертався, хоча заяву на отримання кредиту дійсно підписував 29 січня 2010 року і при цьому йому було видано кредитну картку з картковим лімітом у 1000 грн. Додав також, що певний час користувався кредиткою, але борг перед банком погасив. Заслухавши вступне слово відповідача, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. До вказаної заяви-анкети банком додано Витяг із Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 12-18). Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, станом на 1 жовтня 2019 року становить 126 374 грн 52 коп., з яких 6 186,06 грн - заборгованість за тілом кредиту, 120 188,46 грн - заборгованість за нарахованими відсотками за період з 29 січня 2010 року по 31 грудня 2017 року. (а.с.7-10) Із анкети-заяви та довідки ПАТ КБ «Приватбанк» випливає, що [PERSON] відповідно до кредитного договору №б/н від 29 січня 2010 року отримано того ж дня кредитну картку № [NUMBER] термін дії якої з 29 січня 2010 року до грудня 2013 року. Підтверджень щодо отримання [PERSON] в межах кредитного договору №б/н від 29 січня 2010 року іншої кредитної картки за його письмовою заявою матеріали справи не містять, тому суд критично оцінює доводи банку про те, що 23 квітня 2013 року банком було видано [PERSON] кредитну картку № [NUMBER] із строком дії до квітня 2017 року. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що 29 січня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі 4000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік. Так, 29 січня 2010 року [PERSON] особисто заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить Договір про надання банківських послуг. У цій же заяві зазначено, що він ознайомився із зазначеними документами (а.с. 11). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на 29 січня 2010 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Оскільки надані банком складові кредитного договору, крім заяви-анкети позичальника, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29 січня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року (у справі № 342/180/17). Водночас суд враховує, що 29 січня 2010 року [PERSON] підписав документ «Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна» 30 днів пільгового періоду», в якій зазначено тип кредитної лінії, пільговий період, вартість оформлення, базова % ставка, розмір щомісячних платежів і строк їх внесення, комісія за зняття готівкових коштів і власних коштів клієнта, розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір штрафів, розмір % ставки в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування, розмір комісії за безготівковий платіж в системі Приват24, проценти на залишок власних коштів від 100 грн і більше (а.с. 12) Цю обставину [PERSON] не заперечував у судовому засіданні 9 січня 2020 року. Таким чином, суд виходить із того, що підписавши зазначену «Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна» 30 днів пільгового періоду», [PERSON] погодився на зазначені у конкретній довідці умови кредитування. Водночас суд враховує, що у позовній заяві банк просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитом - 6 186 грн 06 коп., а також проценти за користування кредитом за період із 29 січня 2010 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 120 188 грн 46 коп. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд виходить із того, що строк кредитування [PERSON] сплив 31 грудня 2013 року - в останній день строку дії кредитної картки № [NUMBER] , яку отримав боржник 29 січня 2010 року. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів після грудня 2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Отже, враховуючи позицію ВП ВС у справі № 14-10цс18, у цій справі (тобто справі № 712/14837/19) позивач (кредитор) має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, але таких вимог банк не заявляв, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення процентів не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю. При цьому суд не застосовує позовну давність до цих вимог банку, про що у відповідній письмовій заяві від 9 січня 2020 року [PERSON] просив суд. Водночас суд вважає за можливе застосувати за заявою відповідача позовну давність до вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у виді тіла кредиту. Однак суд звертає увагу на те, що позичальнику банк видав кредитну картку 29 січня 2010 року, яка не перевипускалась, а останній платіж за кредитом здійснено 24 грудня 2014 року, що підтверджується наданою банком довідкою про рух коштів. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно із ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як убачається із наданого представником позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 січня 2010 року (а.с. 7-10), а також довідки про рух коштів, що надійшла до суду 24 січня 2020 року засобами електронної пошти від позивача на вимогу суду, [PERSON] 24 грудня 2014 року здійснив останній платіж за кредитним договором. За таких обставин зданий банком 9 листопада 2019 року на пошту позов до суду про стягнення боргу з [PERSON] у виді тіла кредиту є таким, що поданий з пропуском строку позовної давності. З огляду на викладене, в задоволенні позову про стягнення тіла кредиту необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed