Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У листопаді 2018 року заявники звернулися до суду із вказаною заявою про розірвання шлюбу в порядку ч. 3 ст. 293 ЦПК України. В обґрунтування заяви зазначають, що між ними було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15 серпня 1998 року Серія [NUMBER], виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька, Донецької області, актовий запис № 540. У шлюбі у подружжя народилося двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 12 травня 2006 року, про що в Книзі реєстрації народжень 12 травня 2006 року зароблено відповідний актовий запис за № 191 та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області 28 липня 2009 року, про що в Книзі реєстрації народжень 28 липня 2009 року зароблено відповідний актовий запис за № 383. На даний час між подружжям фактично припинені шлюбні відносини і вони мають намір розірвати шлюб. Даною заявою заявники підтверджують, що рішення про розірвання укладеного між ними шлюбу прийнято кожним із них вільно, без примусу та відповідає інтересам кожного з подружжя. В судове засідання заявники не з'явилися, про розгляд заяви повідомлені належним чином, до суду надійшли клопотання заявників про розгляд заяви за їх відсутності. Суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності заявників. Вивчивши заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька, Донецької області 15 серпня 1998 року Серія [NUMBER], між заявниками, було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 540. Від шлюбу заявники мають неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 12 травня 2006 року, про що в Книзі реєстрації народжень 12 травня 2006 року зароблено відповідний актовий запис за № 191 та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області 28 липня 2009 року, про що в Книзі реєстрації народжень 28 липня 2009 року зароблено відповідний актовий запис за № 383. Обґрунтовуючи заяву, заявники зазначають що шлюбні відносини між ними фактично припинені, відтак відновлення шлюбних відносин є неможливим. Як встановлено судом, між заявниками досягнуто взаємної згоди щодо розірвання шлюбу та стосовно визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу, участі у забезпеченні умов життя дочок того з батьків, хто проживатиме окремо, участі у їх вихованні того з батьків, який проживатиме окремо та розміру аліментів на дітей. Зазначені умови передбачені укладеним договором між батьками про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі баків у їх вихованні від 24 вересня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паденко Т.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1559. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Також судом встановлено, що при зверненні до суду з даною заявою, заявники узгодили місце проживання їх спільних дітей, участь у їх вихованні та утриманні, що підтверджується наявним в матеріалах справи нотаріально посвідченим договором. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що сім'я сторін існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved