Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Парк Сервіс 7» про визнання права власності на нежитлове приміщення № 1а, площею 16,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Заява мотивована тим, що 13 вересня 2005 року між ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» та позивачем укладено договір № 1а/13/09/2005 про проведення будівництва нежитлового приміщення, відповідно до якого позивач надає кошти на будівництво нежитлового приміщення, а підприємство, використовуючи кошти позивача, передає збудоване приміщення позивачу. Позивач виконав всі умови договору, сплативши за будівництво 100% його вартості. Проте, відповідач ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» не виконало умови укладеного договору та не оформило правовстановлюючі документи на збудоване приміщення, не передало їх позивачу. 9 березня 2009 року між ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд», позивачем та відповідачем укладено угоду про переведення прав та обов'язків за договором № 1а/13/09/2005, відповідно до якого відповідач набув прав та обов'язків ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд». Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання з приводу оформлення правовстановлюючих документів на збудоване приміщення та не передає їх позивачу, то позивач просив визнати за собою право власності на нежитлове приміщення № 1а, площею 16,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 13 вересня 2005 року між позивачем [PERSON] та ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» укладено договір № 1а/13/09/2005 про проведення будівництва нежитлового приміщення - № 1а, площею 16,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). За умовами вказаного договору позивач надає кошти на будівництво нежитлового приміщення, а ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд», використовуючи кошти позивача, забезпечує якісне будівництво нежитлового приміщення та здає його в експлуатацію власнику до 31 грудня 2005 року (п. 3.1.2, 3.1.4). Інших умов виконання договору, як-то: обов'язок ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» оформити правовстановлюючі документи на збудоване приміщення та їх передачу позивачу, сторонами у вказаному договорі не обумовлено. Позивач виконав умови договору щодо внесення 100% вартості нежитлового приміщення, про що 20 вересня 2005 року ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» видано довідку (а.с. 19). 30 грудня 2005 року між [PERSON] та ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення (а.с. 20). Крім того, судом встановлено, що 9 березня 2009 року між ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд», позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Парк Сервіс 7» укладено угоду про переведення прав та обов'язків за договором № 1а/13/09/2005, відповідно до якого відповідач набув прав та обов'язків ДП «Гаражне підприємство № 2» АТ ХК «Київміськбуд» (а.с. 48-49). Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» від 7 лютого 2002 року №7/5 передбачався порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, відповідно до якого підлягають реєстрації права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на об'єкти (вказаний Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 (z2102-12) від 14.12.2012). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Положеннями ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 18 лютого 2015 року (справа № 6-244 цс14). Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. З 1 січня 2013 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень та інших законодавчих актів України» функції щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна покладено на відповідних державних реєстраторів, у даному випадку на реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна визначений Постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127. Разом з тим, позивач до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з питань оформлення права власності на збудоване нежитлове приміщення (гаражний бокс) не звертався, про що зазначив представник позивача у судовому засіданні. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням наведеного, не використання позивачем наданих державою можливостей щодо реєстрації права власності на збудоване нежитлове приміщення у визначений законодавцем спосіб, надає суду дійти висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність порушень його прав з оформлення права власності на новостворений об'єкт нерухомості зі сторони відповідача. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір, понесений позивачем, йому не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed