Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У лютому 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.04.2015 р., поставлено питання про стягнення з відповідача Національного антидопінгового центру на користь позивача: суми середнього заробітку за час перебування [PERSON] на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період і до демобілізації, з 18.03.2014 р. по 10.03.2015 р. в розмірі 71094,00 грн.; компенсацію, у зв`язку з порушенням терміну виплати середнього заробітку, яка становить 19972,63 грн.; моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з листопада 2007 року він працює завідувачем лабораторії Національного антидопінгового центру. На виконання Указу Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014 «Про оголошення часткової мобілізації», позивач був призваний та проходив військову службу в лавах Збройних Сил України з з 18.03.2014 р. по 10.03.2015, проте за даний період роботодавець, у порушення вимог Конституції України, КЗпП України та Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не нарахував йому середній заробіток на посаді, яку позивач займав на час призову, з моменту призову і до звільнення в запас. У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив належних нарахувань та виплати заробітної плати позивачеві у строки, визначені ст. 115 КЗпП України, останній просив стягнути компенсацію у зв`язку з порушенням терміну виплати середнього заробітку, яка становить 19972,63 грн., а також суму в розмірі 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з порушенням його законних прав, що призвело до погіршення стану здоров`я, поставлення родини позивача у небезпеку в зв`язку з відсутністю грошей. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог щодо здійснення виплати заробітної плати не заперечував, однак вказував, що зважаючи на відсутність механізму компенсації таких виплат з Державного бюджету, підприємством був направлений офіційний запит у Міністерство соціальної політики України стосовно роз`яснення механізму нарахування та виплати середньої заробітної плати мобілізованим за відсутності порядку компенсації таких витрат, що має затверджувати Кабінет Міністрів України. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступник підстав. Судом встановлено, що позивач працює на посаді завідувача лабораторії Національного антидопінгового центру. У відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно Указу Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014 «Про оголошення часткової мобілізації» та на підставі наказу військового комісара Шевченківського району у м.Києві №5 від 18.03.2014 р. військовозобов`язаний [PERSON] був призваний на військову службу, яку проходив з 18.03.2014 р. по 10.03.2015 р. у відділенні формування та відправки команд і партій Шевченківського районного у м.Києві військового комісаріату. Відповідно до витягу з наказу військової частини польова пошта [NUMBER] від 10.03.2015 р. №23, [PERSON] у відповідності до Указу Президента України від 17.03.2014 р. №303/2010 «Про часткову мобілізацію» призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та у відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 р. №15/2015 «Про часткову мобілізацію» звільнений в запас (демобілізований) з 10.03.2015 р. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частино 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» унормовано, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, Згідно приписів ст. 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2015 р. №105 (надалі-Порядок), визначено механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті, проте обов`язок виплати вищезгаданої компенсації покладено безпосередньо на підприємства, установи, організації у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України. За таких обставин, підприємство-відповідач, з яким у позивача на час мобілізації не були припинені трудові відносини, зобов`язано було нараховувати виплати у розмірі середнього заробітку як працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, оскільки невиплата вказаних сум фактично прирівнюється до затримки виплати заробітної плати. Згідно довідки, засвідченої директором Національного антидопінгового центру за вих.№103 від 16.12.2014 р., середньоденна заробітна плата [PERSON] , обрахована із виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували місяцю мобілізації, складала 289,00 грн. Таким чином, відповідно до вимог ч. 3, 4 ст.119 КЗпП України, позивачеві має бути виплачений середній заробіток за час його перебування на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період і до демобілізації, тобто з 18.03.2014 р. по 10.03.2015 р. в розмірі 71094,00 грн. У відповідності до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до п.п. 2, 3, 4 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Враховуючи викладене, перевіривши розрахунки, надані позивачем, суд вважає, що позивачу також має бути виплачена компенсація у зв`язку з порушенням терміну виплати середнього заробітку за увесь період, протягом якого він мав право на отримання заробітку, тобто з 18.03.2014 р. по 10.03.2015 р. в розмірі 19972,63 грн. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.1 ст. 237-1 КЗпП України). Суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки позивач через порушення відповідачем його конституційного права на своєчасне отримання винагороди за працю, яка гарантована ч.3 ст.119 КЗпП України, поніс моральні страждання, оскільки не отримуючи належну йому суму, на яку він розраховував, залишив свою сім`ю без засобів до існування, в той час, як сам був призваний на військову службу. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер, об`єм, тривалість зазнаваних позивачем страждань, а також розмір заборгованості, тому суд вважає обґрунтованим розмір завданої позивачу моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. За таких обставин, оскільки позивач належними засобами доказування довів факт порушення відповідачем його трудових прав, - суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі. У порядку ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у сумі 960,66 грн.

Outcome: approved