Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У лютому 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що наприкінці жовтня 2012 року вона, шукаючи роботу в мережі Інтернет нянею, наштовхнулась на оголошення [PERSON], [INFO], з пропозицію доглядати її малолітнього сина [PERSON], [INFO], на певних умовах за відповідну плату. [PERSON] пояснила позивачу, що працює майстром манікюру та робить ділові бізнес проекти у сфері будівництва, тому за браком часу не має можливості доглядати за сином. Квартиру у м. Києві винаймає, проживає сама, не місцева, приїжджа з Дніпропетровської області, тому рідні та близькі проживають у Дніпропетровській області. Пояснила, що їй вкрай необхідна няня, яка б доглядала за її сином. [PERSON] запропонувала їй, що сина [PERSON] буде привозити додому до позивача, де та буде його доглядати впродовж тижня, а на вихідні та святкові дні вона буде його забирати. Оплату за догляд сина гарантувала щодобову. Відповідно за добу догляду за дитиною [PERSON] зобов'язувалася сплачувати їй кошти в розмірі 250 гривень. Крім того, зобов'язувалася повертати кошти витрачені на харчування, одяг та засоби догляду за дитиною. На той час позивач разом із сім'єю: чоловіком [PERSON] га донькою - [PERSON] проживали в Києві за адресою: [ADDRESS]. Обдумавши пропозицію [PERSON], позивач вирішила погодитися на її умови та прийняти її пропозицію. Як стверджує позивач, 04.11.2012 між нею та відповідачем був укладений договір про надання послуг по догляду за дитиною на умовах, які були запропоновані [PERSON] та прийняті позивачем. Договір між ними за взаємною згодою був укладений усно. І цього ж дня [PERSON] залишила сина [PERSON], [INFO], у [PERSON] в квартирі. На думку позивача, враховуючи те, що пропозиція [PERSON] нею була прийнята, всі умови їх домовленості були досягнуті, дитину [PERSON] передала їй на догляд, фактично договір про надання послуг по догляду за дитиною ними був укладений. Протягом листопада місяця 2012 року відповідач ще виконувала свої зобов'язання, приїздила до сина, забирала його на вихідні, оплачувала кошти за догляд за ним, хоч із з запізненням. Зі слів [PERSON], з другої половини грудня 2012 року [PERSON] все рідше почала цікавитися сином, перестала його навідувати та оплачувала кошти за надані позивачем послуги частково. За проханням [PERSON] було відкрито картковий рахунок в Приватбанку на ім'я чоловіка позивача - [PERSON], так як [PERSON] неодноразово говорила, що їй зручніше перераховувати гроші на карту Приватбанку. Малолітній [PERSON], [INFO], на момент передачі на догляд позивачу мав 4-місячний вік. Крім того, [PERSON] народжений на шостому місяці вагітності, жодного разу не прививався, тому часто хворів, постійно потребував лікарської допомоги. Коли дитина хворіла та потребувала невідкладної медичної допомоги, відповідач навіть не виходила на зв'язок, дитина була покинута та позбавлена батьківського піклування. Як зазначає позивач, весь час про дитину піклувалася вона, допомагали: чоловік [PERSON] та донька [PERSON] Дитина повністю перебувала на її утриманні та утриманні її сім'ї. Зі слів позивача, харчування, одяг, коляска, краватка, ліки та багато інших речей придбано за її кошти та кошти її сім'ї, які [PERSON] не тільки не надавала, а й не повертала. Дитина зростала у сім'ї позивача. Навіть схрещували [PERSON] у її квартирі. Хрещеною матір'ю за бажанням [PERSON] виступала донька позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про здійснення таїнства хрещення. Як вказує позивач, свої зобов'язання по договору вона виконувала з 04.11.2012 року по 13.10.2013 року, тобто в цей період вона доглядала малолітнього [PERSON], піклувалася про нього, виховувала. Відповідач, в свою чергу, не належним чином виконувала свої зобов'язання. Крім того, що [PERSON] пропадала місяцями, не навідувала дитину, не забирала його на вихідні та святкові дні, навіть не підтримувала зв'язок та не цікавилася сином, вона не в повному обсязі оплачувала послуги позивача з приводу догляду її сина. Кошти на лікування дитини та харчування також не надавала. Крім того малюк зростав, йому необхідно було систематично купувати речі, одяг, відповідно до пори року, а саме: зима, весна, літо, осінь, на що [PERSON] навіть не зважала. За підрахунком позивача, загалом сума заборгованості за весь період догляду за дитиною сягла 51 347,85 грн., з яких 46 049 грн. складає заборгованість за надані послуги та 5 298,85 грн. складає заборгованість по витратам на придбання продуктів харчування та догляду за дитиною, які мають документальне підтвердження (чеки), які не повернуті [PERSON] Частково заборгованість [PERSON] була погашена на суму 20 000 грн., тобто заборгованість залишилася в сумі 31 347,85 грн. Зі слів [PERSON], відповідач вирішила урегулювати дану проблему шахрайським шляхом: 13.10.2013 року вона забрала дитину шляхом обману, внаслідок чого дія договору була припинена. Після цього [PERSON] зникла, кошти не повернула, спілкуватися не бажає, врегулювати даний спір мирним шляхом відмовляється. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд: визнати договір між нею та [PERSON] про надання послуг по догляду за дитиною від 04.11.2012 року укладеним; стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором про надання послуг по догляду за дитиною від 04.11.2012 року, укладеним між нею та [PERSON], в сумі 31 347,85 грн.; всі судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивач направила свого представника, який позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Зі згоди представника Позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Допитані у судовому засіданні 14.05.2014 року під присягою свідки [PERSON] та [PERSON], суду повідомили, що вони бачили, що в сім'ї позивача проживав син відповідача [PERSON], зі слів [PERSON] їм відомо про укладений між нею та відповідачем договору по догляду за дитиною та про заборгованість, яка за цим договором утворилась. Вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що у сім'ї позивача проживала малолітня дитина [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про таїнство хрещення та миропомазання 03.02.2013 року зазначена дитина була похрещена, хрещений батько - [PERSON], хрещена мати - [PERSON]. Відповідно до наявних у справі копій чеків у період з лютого 2013 року по серпень 2013 року у мережах магазинів міста Києва були придбані продукти харчування, в тому числі й дитячі, а також лікарські препарати, іграшки, дитячий одяг, дитячі засоби гігієни, миючі засоби тощо. З огляду на наявні у справі роздруківки з програми «Приват24» у період з січня 2013 року по вересень 2013 року [PERSON] поповнювала картку «Універсальна» ПАТ «Приватбанк» грошовими коштами. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. З огляду на ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом. З огляду на ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення статті 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття: цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Зважаючи на ч. 1 ст. 644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. У ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. За правилами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. З огляду на ч. 1 ст. 904 ЦК України за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов'язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З наданих суду доказів не можливо беззаперечно встановити: чи взагалі між сторонами мали місце переговори щодо укладання оплатного договору про надання послуг по догляду за дитиною відповідача; чи досягнули позивач і відповідач на умовах свободи договору всіх істотних умов такого правочину, в тому числі і щодо розміру плати за послуги, порядку її здійснення, компенсації фактичних витрат чи включення їх до вартості послуги, періодів та строків знаходження дитини у позивача; чи дійсно дитина, яка знаходилась у позивача, являється сином саме відповідача; чи продукти та товари, вказані у чеках придбавались саме за кошт позивача та саме для дитини відповідача, а також з метою виконання договору про надання послуг; чи кошти, які переказувались на картку «Універсальна» ПАТ «Приватбанк» перераховувались саме позивачу і саме з метою оплати послуг за надані послуги по догляду за дитиною. Встановлення зазначених обставин є необхідним для об'єктивного та справедливого вирішення даного спору, проте, всупереч ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її вимог. До показів свідків, допитаних у даній справі, суд ставиться критично, оскільки вони носять характер припущень, а інформація, надана ними в судовому засіданні, була отримана ними від самого позивача, тобто не може бути об'єктивною. У зв'язку з викладеним у суду відсутні підстави вважати, що укладення оплатного договору про надання послуг по догляду за дитиною мало місце між сторонами і саме на тих умовах, про які вказує позивач, на цій підставі суд не може стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 31 347,85 грн., а отже, позов слід залишити без задоволення. Більш того, з огляду на вимоги законодавства та те, що спірний договір про надання послуг по догляду за дитиною не являється публічним або типовим, визнання такого правочину укладеним не являється допустимим способом судового захисту порушеного та невизнаного права позивача. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: dismissed