Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею і [PERSON] , зареєстрований 31 січня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №\~33, та стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 115000 грн. В обґрунтування позову зазначала, що 31 січня 2003 року вона та [PERSON] уклали шлюб, від цього шлюбу вони мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Починаючи із середини 2011 року відповідач [PERSON] почав часто не ночувати вдома, а також майже не надавати їй кошти на утримання дітей. У вересні 2012 року [PERSON] три доби вдома не ночував, після чого з`явився та повідомив їй, що буде проживати окремо, причину такого рішення їй не повідомив. Після залишення відповідачем сім`ї вся відповідальність за утримання та виховання дітей лягла на неї, вона змушена була працювала на трьох роботах. У 2017 році у зв`язку зі зростанням вартості оплати комунальних послуг та необхідності отримання нею субсидії, вона попросила відповідача надати їй копію паспорта, де випадково помітила в особливих відмітках, що у [PERSON] записано троє дітей. Запис про народження третьої дитини у 2012 році свідчить про те, що відповідач зраджував їй під час їхнього спільного проживання. Такою своєю негідною поведінкою [PERSON] завдав їй значної моральної шкоди, оскільки з його боку це явна зневага до неї як до його дружини, якій він присягав на вірність, неповага до загальноприйнятих сімейних цінностей. Такими неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, розмір якої важко оцінити в грошовому еквіваленті. Враховуючи майновий стан [PERSON] , просить стягнути з нього лише частину шкоди в розмірі 115000 грн. Оскільки подальше спільне проживання сторін та збереження їхнього шлюбу за таких обставин є неможливим, суперечить її інтересам, просила розірвати укладений з відповідачем шлюб без вжиття заходів щодо примирення подружжя. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Хоменко І.М. у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розірвати шлюб між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача завдану подружньою зрадою моральну шкоду в розмірі 115000 грн. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Сіладі О.І. у судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти розірванню шлюбу між сторонами, оскільки подружжя тривалий час з вересня 2012 року шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо, фактично не спілкуються, причиною чого стала негідна поведінка позивача, зокрема, зловживання [PERSON] спиртними напоями, постійні скандали та сварки за її ініціативою, відсутність спільних інтересів та взаєморозуміння між подружжям. Вважають, що шлюб між сторонами однозначно підлягає розірванню, проте з інших підстав, ніж ті, що наведені [PERSON] у позові. Фактично шлюб сторін давно припинив своє існування, ще у вересні 2012 року, через неможливість їхнього спільного сумісного проживання, з цього часу сторони перестали існувати як сім`я. Будь-яких дій щодо збереження шлюбу та повернення відповідача [PERSON] в сім`ю протягом тривалого часу позивач не вчиняла, його життям, місцем та умовами проживання [PERSON] як дружина не цікавилася. Заявлені позивачем вимоги про стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди є безпідставними. Посилання [PERSON] на завдання їй подружньою зрадою [PERSON] моральної шкоди, враховуючи той факт, що з вересня 2012 року сторони припинили фактично підтримувати шлюбні відносини та проживають окремо, є необґрунтованими, оскільки з цього часу кожен з подружжя живе своїм окремим особистим приватним життям. За таких обставин негідна поведінка [PERSON] не доведена. За відсутності складу цивільного правопорушення, юридичні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відсутні. Вважають, що позов [PERSON] підлягає задоволенню лише частково, у частині вимог про розірвання шлюбу між сторонами. В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди просили суд у задоволенні позову відмовити. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, заслухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання відповідачем позову в частині вимог про розірвання шлюбу, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 31 січня 2003 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено актовий запис №\~33. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON] . У період перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей: [INFO] дочка [PERSON] , [INFO] син [PERSON] . У ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч. ч. 6, 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що з вересня 2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство вони не ведуть, проживають окремо, примиритися не бажають. Цих обставин сторони у справі в суді не заперечували, підтвердили їх також й допитані в суді свідки. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, позов у цій частині визнав повністю. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу сторін є неможливим та суперечить їхнім інтересам. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони тривалий час шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, примиритися не бажають, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, тому позов у цій частині вимог підлягає задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення на її користь з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 115000 грн., суд дійшов наступних висновків. За змістом п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 3 постанови №\~4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом абз. 2 п. 3 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В абз. 2 п. 5 зазначеної вище постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до абз. 1 п. 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За загальним правилом, встановленим цивільним законодавством, застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, можливе лише за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Сама по собі наявність моральної шкоди ще не породжує абсолютного права особи на її відшкодування будь-якою іншою особою, оскільки необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі №\~804/2252/14 та 05 грудня 2019 року у справі №\~641/6115/18 висловив правову позицію та зазначив, що для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У ч. 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що п редметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди, як на підставу позову в цій частині, [PERSON] посилалася на подружню зраду відповідача зокрема, на те, що він, перебуваючи з нею в зареєстрованому шлюбі, проживав з іншою жінкою у фактичних шлюбних відносинах, від яких він має дитину, що є явною зневагою до неї як до другого з подружжя, негідною поведінкою відповідача у шлюбі та неповагою до загальноприйнятих сімейних цінностей. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, відповідач [PERSON] у суді вказував на те, що позов у цій частині є необґрунтованим, оскільки з вересня 2012 року сторони фактично припинили підтримувати шлюбні відносини, з цього часу вони проживають окремо, кожен з подружжя живе своїм окремим особистим життям. Будь-яких протиправних дій щодо позивача він не вчиняв. Факт заподіяння ним [PERSON] моральної шкоди позивачем у суді жодним доказом не доведений. У п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства України, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 січня 2003 року у справі Пек проти Сполученого Королівства зазначив, що поняття приватного життя не є чітко визначеним, оскільки охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя. У рішенні від 09 квітня 2019 року у справі Алтай проти Туреччини Європейський суд з прав людини вказав на те, що приватне життя є широким терміном, що не піддається вичерпному визначенню. Стаття 8 Конвенції захищає право на особистісний розвиток, як з точки зору особистості, так і особистої автономії, що є важливим принципом, що лежить в основі тлумачення гарантій статті 8. Вона охоплює право кожної особи підходити до інших, щоб встановити і розвивати відносини з ними і з зовнішнім світом, тобто право на приватне суспільне життя, і може включати професійну діяльність або діяльність, що відбувається в контексті публічної діяльності. Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що повага до приватного життя передбачає невтручання інших суб`єктів та держави у прийняття людиною рішення щодо власного життя. Згідно із ст. 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини. У ст. 271 ЦК України визначено зміст особистого немайнового права, що становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Згідно із\~ч.\~1\~ст.\~24,\~ч.\~ч.\~1,\~3\~ст.\~56\~СК України\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.\~Дружина та\~чоловік мають\~право на\~вільний вибір\~місця свого\~проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд враховує, що шлюбні відносини подружжя припинені у вересні 2012 року, з цього часу позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] спільного господарства не ведуть, їхній шлюб та сім`я існують лише формально, з цього часу кожний з подружжя живе своїм окремим особистим життям та власними інтересами, на що позивач посилалася у позові, чого не заперечував у суді відповідач, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки сторін. За період окремого проживання сторін позивач [PERSON] будь-яких дій щодо збереження шлюбу з відповідачем [PERSON] не вчиняла, відновити з останнім шлюбні відносини вона не намагалася. Позивачем не надано суду жодного доказу заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, зокрема, характеру та обсягу душевних чи психічних страждань та в чому вони проявилися, вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, зниження престижу і ділової репутації, не зазначено та не доведено протиправності дій відповідача, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням внаслідок таких дій будь-яких негативних наслідків для позивача у вигляді моральної шкоди, а також безпосередньої вини відповідача в заподіянні позивачу такої шкоди, обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 115000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні відносини подружжя, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у частині вимог про стягнення на її користь з відповідача [PERSON] моральної шкоди в розмірі 115000 грн. задоволенню не підлягає, оскільки факт заподіяння відповідачем позивачу такої шкоди [PERSON] у суді не доведений, належних і допустимих доказів на підтвердження цих вимог позивач суду не надала, правових підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності у виді стягнення з нього моральної шкоди у вказаному розмірі суд не вбачає, оскільки склад даного цивільного правопорушення в діях відповідача [PERSON] відсутній. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене вище, визнання відповідачем [PERSON] позову в частині вимог про розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що позивачу [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 352 грн. 40 грн., така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial