Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У листопаді 2020 року представник [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21.01.2019 року [PERSON] надав [PERSON] позику - грошові кошти в сумі 15 000 дол. США, що підтверджується складеною та підписаною відповідачем розпискою від 21.01.2019 року, згідно з якою остання зобов`язалась в термін до 01.09.2020 року повернути грошові кошти, а в разі неповернення позики в строк - переоформити на ім`я позивача належне на праві власності відповідачу домоволодіння (житловий будинок), що розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3221487401:01:012:0073. Також вказувала, що на час оформлення та підписання розписки відповідач передала позивачу оригінали правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно, про що зазначено у тексті розписки. Відповідач у встановлений розпискою строк суму боргу не повернула. 15.09.2020 року позивачем було направлено відповідачу вимоги за адресою її місця реєстрації та за місцезнаходженням належного відповідачу нерухомого майна з проханням сплатити заборгованість добровільно в строк 5 календарних днів з моменту отримання вимоги або нотаріально оформити факт передачі у власність позивачу зазначеного у розписці нерухомого майна, однак одна вимога повернулась позивачу в зв`язку з закінченням терміну зберігання, інша також нею не отримана. Станом на 28.12.2020 року відповідач борг не повернула, будь-яка інформація про місцеперебування відповідача відсутня. Посилаючись на те, щопозивачем були надані відповідачу за розпискою 15 000 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 28.12.2020 року становить 425 250 грн. і загальна вартість нерухомого майна вказаного у розписці співмірна сумі переданій за розпискою, добровільно переоформити право власності на зазначене майно за позивачем не надається можливим, представник позивача просила позов задовольнити: - визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння загальною площею 0,47 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 33080437) і земельну ділянку кадастровий номер 3221487401:01:012:0073 площею 0,164 на (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 17290117532214); - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 686,12 грн. Ухвалами Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі; у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову в даній справі відмовлено (а.с. 63-64, 66-68). Ухвалами Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 рокузакрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Представник позивача подала до суду заяву, в якій позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження по справі в порядку загального позовного провадження за зареєстрованим місцем проживання та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористалася, також відповідач належним чином повідомлялась про місце, день і час розгляду справи, у судове засідання не прибула і не повідомляла суд про причини свого неприбуття, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження за наявними в справі матеріалами. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно з розписки, 21.01.2019 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 15 000 дол. США (а.с.4). У вказаній розписці, як вбачається з її змісту, також зазначено, що у разі не повернення боргу в строку до 01.09.2020 року відповідач зобов`язується переоформити на [PERSON] будинок по [ADDRESS] (далі - будинок) та земельну ділянку площею 0,1640 га №3221487401:01:012:0073 (далі - земельна ділянка), правовстановлюючі документи передає (а.с.4). 14.09.2020 року [PERSON] надіслав [PERSON] за адресами місця її реєстрації та місцезнаходженням нерухомого майна, зазначеного у розписці, вимоги з проханням сплатити добровільно заборгованість добровільно в строк 5 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги, або нотаріально оформити факт передання в його власність будинку та земельної ділянки. Також у вимогах зазначено, що у разі несплати заборгованості у добровільному порядку, чи неоформлення на нього права власності на зазначене нерухоме майно, він буде змушений звернутися до суду з метою стягнення заборгованості в примусовому порядку (а.с. 10 -13). Вказані вимоги відповідач не отримала, про місце її перебування будь-яка інформація відсутня (а.с.14-15, 17). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 09.03.2011 року №29235431 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 33080437 належить на праві власності [PERSON] (а.с. 7). Відповідач набула право власності на вказаний будинок на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2010 року, справа № 2-3173/2010 р., згідно з яким визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на Ѕ частину житлового будинку із побутовими спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , а на іншу його Ѕ частину як на майно спільної сумісної власності подружжя (а.с. 6-7). Вказаний будинок, що належить на праві власності відповідачу розташований на земельній ділянці площею 0,1640 га, кадастровий номер 3221487401:01:012:0073 відповідно до кадастрового плану земельної ділянки [PERSON] [ADDRESS] (а.с. 9). Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 цього Кодексу). Як встановлено судом зобов`язання виникли на підставі договору позики, укладеного між сторонами 21.01.2019 року, які належним чином та у встановлений строк позичальником не виконано. Звертаючись до суду з позовом представник позивача просила визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, власником якого є відповідач у зв`язку з невиконання відповідачем зобов`язання згідно з договором позики (розпискою). При цьому, вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) позивач та його представник не заявляли. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Позов про визнання його права власностіможе пред`явитивласник майна: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Такого ж висновкудійшов Верховний Суд у постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18та Велика Палата Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановивши, що позивач перебуває з відповідачем у зобов`язальних відносинах, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання права власності за позивачем на нерухоме майно, власником якого є відповідач у зв?язку з невиконання відповідачем зобов`язання згідно з договором позики (розпискою), оскільки права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями статі 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed