Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

У лютому 2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстрований відповідач по справі, який за вказаною вище адресою тривалий час, а саме з травня 2018 року не проживає. Просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстрації. Позивачка надала заяву про розгляд без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 06.08.2020 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не знайшов свого підтвердження представленими доказами і не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 серпня 2018 року, яке набрало законної сили 14 вересня 2018 року. 22 березня 2009 року, в період перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] , позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність 21/50 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , сплативши її вартість у розмірі 25617 гривень. Право власності 06.04.2009 року зареєстроване в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» на ім`я [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, складеної 15 квітня 2019 року головою КСН «Річний», [PERSON] разом із сином [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч.1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З досліджених доказів суд дійшов висновку про те, що 21/50 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу під час шлюбу із відповідачем, отже є їх спільною сумісною власністю як подружжя. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки 21/50 частина житлового будинку [ADDRESS] була придбана під час зареєстрованого шлюбу між сторонами по справі, зважаючи на що відповідач [PERSON] не може бути обмежений в праві вільно користуватися зазначеним будинком та бути визнаним особою, що втратила право користування жилими приміщенням з тих підстав, що не мешкає в будинку протягом певного проміжку часу.

Outcome: dismissed