Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду представник сторони позивача вказує, що 04 листопада 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №RML-500/010/2005, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 47000,00 доларів США строком до 04 листопада 2020 року із фіксованою відсотковою ставкою 11,0%, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній, в свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 листопада 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір іпотеки №PRML-500/010/2005, відповідно до умов якого [PERSON] , який діє в своїх інтересах та від імені [PERSON] , передають в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [PERSON] на праві власності. 26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н та договір відступлення права вимоги, відповідно до положень яких ПАТ «ОТП Банк» відступило на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі №RML-500/010/2005 від 04 листопада 2005 року. Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилався, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у позичальника [PERSON] утворилась загальна заборгованість у розмірі 50337,22 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 01 липня 2010 року становило 397930,82 гривень, з яких: сума відсотків 6536,61 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 51673,86 гривень; пеня 1523,04 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 12040,09 гривень. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 липня 2013 року в цивільній справі №1519/13964/2012 стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», зокрема, загальну заборгованість за кредитним договором за №RML-500/010/2005 від 04 листопада 2005 року в розмірі 397930,82 гривень. Зважаючи на викладене ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [PERSON] на праві власності, шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право укласти договір купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижче за звичайних ринкових цін, із направленням коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, на погашення заборгованості за кредитним договором №RML-500/010/2005 від 04 листопада 2005 року перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в розмірі 1314772,95 гривень. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не скористалась наданим процесуальним правом, відзив (заперечення) на позовну заяву не надходив. Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2020 року позов задоволений. Але за заявою сторони відповідача [PERSON] ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 31 травня 2018 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. При новому розгляді справи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не змінювало предмет або підстави позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не скористались наданим процесуальним правом, відзив на позовну заяву не надходив. Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у відкрите судове засідання не з`явилась, але від особи надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явились, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача [PERSON] брала участь у засіданнях по справі, заперечувала проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] неодноразово звертався до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 04 листопада 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №RML-500/010/2005, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 47000,00 доларів США строком до 04 листопада 2020 року із фіксованою відсотковою ставкою 11,0%, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній, в свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 листопада 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір іпотеки №PRML-500/010/2005, відповідно до умов якого [PERSON] , який діє в своїх інтересах та від імені [PERSON] , передають в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [PERSON] на праві власності. Означена квартира належить відповідачам на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Карімовою Л.М. від 21 лютого 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №477. Право власності набувачів належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі №397пр. стор.99 за №322, про що свідчить відмітка підприємства на примірникові договору від 18 червня 2002 року. Правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» є ЗАТ «ОТП Банк», а в подальшому ПАТ «ОТП Банк», що підтверджується статтею 1 статуту банку, зареєстрованого 30 червня 2009 року. 26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н та договір відступлення права вимоги, відповідно до положень яких ПАТ «ОТП Банк» відступило на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі №RML-500/010/2005 від 04 листопада 2005 року. Проте, як свідчив представник позивача, в порушення умов кредитного договору, боржник [PERSON] умови договору не виконує, кредит не повертає, проценти не сплачує, унаслідок чого в особи утворилась заборгованість. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог суд звертає увагу на наступне. Згідно з частинами 1,2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень частини 2 статті 1054 ЦК України суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів у справі суд дійшов висновку, що між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та боржником [PERSON] виникли кредитні правовідносини, що підтверджується змістом кредитного договору. Зважаючи на положення кредитного договору боржник [PERSON] отримав визначену суму кредитних коштів в користування до 04 листопада 2020 року. За змістом частин 1, 2 статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить частина 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до частини 1 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного суд доходить висновку, що позичальник [PERSON] прострочив виконання зобов`язання з повернення суми кредиту та процентів за правочином. Згідно з частинами 1, 2 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання за кредитним договором було забезпечено неустойкою, іпотекою. Як наводить частина 1 статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача виходить з того, що відповідно до заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 липня 2013 року з [PERSON] постановлено стягнути на користь ТОВ «ОТП Банк» заборгованість у загальному розмірі 1348589,29 гривень. Судове рішення набрало законної сили, однак боржником не виконується. Згідно з означеним рішенням заборгованість [PERSON] за договором №RML-500/010/2005 від 04 листопада 2005 року станом на 06 липня 2017 року становить 1314772,95 гривень. За змістом частин 1, 2 статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Як регламентують частини 1, 2 статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи-іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. У разі схвалення судом відповідно до законодавства про банкрутство плану санації чи реструктуризації боргів боржника за основним зобов`язанням, якщо він відмінний від іпотекодавця, іпотекодержатель, який голосував проти схвалення плану санації юридичної особи чи плану реструктуризації боргів боржника-фізичної особи, набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки і належить державному чи комунальному підприємству або підприємству, більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) якого перебуває у державній власності, здійснюється на підставі рішення суду. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об`єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування. Ураховуючи викладене, оскільки рішення суду не має бути ілюзорним, а повинно бути таким, що виконується, суд убачає обґрунтованим звернути стягнення на предмет іпотеки внаслідок порушення основного грошового зобов`язання. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд покладає судові витрати на [PERSON] , [PERSON] та стягує в рівних частках з відповідачів на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 1624,00 гривень.

Outcome: approved