Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі ЛК «Еталон») про захист прав споживачів, визнання недійсним укладеного між ними Договору фінансового лізингу та повернення сплачених ним коштів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 18.11.2016 року уклав з відповідачем [PERSON] фінансового лізингу № 004539 (далі [PERSON]), предметом якого є мінітрактор Dong Feng504cаb, який відповідач зобов'язався передати йому у користування за плату на певний строк, з можливістю подальшого переоформлення на його імя у право власності. [PERSON] укладений з порушенням його прав як споживача, передбачених статтею 18\~ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме принципу добросовісності, оскільки ним забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, а вся відповідальність та всі ризики покладені на позивача (лізингоодержувача), що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін, окрім того відсутнє нотаріальне посвідчення Договору, що також є однією з підстав визнання його недійсним. На виконання умов Договору ним було сплачено 45\~000 грн. комісії за його організацію та оформлення на користь відповідача, які вважає підлягають поверненню. Сторони в судове засідання не прибули. До суду надіслали письмові заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутності. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в письмовому запереченні від 28.03.2017 року просив позовні вимоги позивача залишити без задоволення, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень, які б доводили обґрунтованість його позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 18.11.2016 року між сторонами укладено [PERSON] з додатками, згідно п.1.1 якого відповідач лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договору, а позивач лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.7-13). Предметом Договору згідно п. 3.1 є мінітрактор Dong Feng504cаb. Відповідно до Додатку № 1 до Договору, вартість предмета лізингу становить 450 000 грн., авансовий платіж 225 000 грн., щомісячний платіж 18 750 грн., комісія за організацію (10%) 45\~000 грн., комісія за передачу (3%) 13\~500 грн. (а. с. 14). Згідно п.5.1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. (а.с. 9). Пунктом 8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка визначена у Додатку № 1; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у Додатку № 1; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у Додатку № 1. Згідно п.8.2.3 Договору лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, який включає: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. (а.с. 10). На виконання умов Договору лізингу позивач здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 45\~000 грн., що підтверджується копією квитанції № 178 від 18.11.2016 року (а.с.17), при цьому відповідачем предмет лізингу переданий не був. Листом від 23.01.2017 року ЛК «Еталон», на звернення позивача про повернення сплачених коштів, повідомляє, що відповідно до умов Договору він не сплатив авансовий платіж та комісію за передачу предмету, тому покладені на нього зобовязання, як лізингодавця, не були виконані. Правові відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями\~ЦК України\~про правочини, загальними положеннями\~ЦК України\~про договір, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених\~Законом України «Про фінансовий лізинг», а також\~Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу.\~\~\~\~ При тому у частині другій\~ст. 215 ЦК України\~передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1\~ст. 806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічно у частині другій\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)\~\~відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій\~ \~та\~\~умов\~\~і\~\~передати\~\~ її\~\~ у\~\~ користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу положень частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. \~\~\~\~ Ці положення не суперечать також ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу,\~\~ регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. \~\~ Тож, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи як договору оренди (найму), так і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України\~. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для застосування усіма судами України. Отже аналізуючи усі вказані правові акти суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, що суперечить у сукупності положенням статтей\~806\~та\~799 ЦК України, тому він є нікчемним правочином. Доводи відповідача про те, що фактично був укладений договір непрямого лізингу, оскільки він не міг бути нотаріально посвідчений як договір оренди транспортного засобу, враховуючи те, що самого транспортного засобу та документу про його реєстрацію у лізингодавця на момент укладення Договору ще не було, адже в майбутньому предмет лізингу мав придбати сам позивач, не заслуговують на увагу, так як спірні правовідносини в цілому виникають з договору лізингу і в комплексі охоплюються лише цим договором. Тому саме укладений між сторонами [PERSON] підлягав нотаріальному посвідченню, так як за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу. І жодних перешкод щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу у сторін не виникало. Також не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що підлягають застосуванню лише положення\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~щодо письмової форми договору, як спеціального закону, а не положення\~ЦК України, норми якого є загальними у порівнянні з нормами\~Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки ч. 2\~ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~(норма спеціального закону) відсилає до норм\~Цивільного кодексу України\~про найм (оренду), які, враховуючи специфіку предмету договору фінансового лізингу (транспортний засіб), підлягають застосуванню у даному випадку. Згідно з п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року\~у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. Тому враховуючи вказану правову позицію слід зазначити, що оспорюваний [PERSON] не підлягає визнанню недійсним, а є нікчемним. У даному випадку можуть бути застосовані лише наслідки недійсності правочину. Відповідно положень ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю, що формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тобто, застосування двосторонньої реституції. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Оскільки на виконання даного правочину позивач передав відповідачу 45\~000 грн., предмет лізингу позивачу не передавався, то з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачені на його рахунок кошти, як комісію за організацію укладеного між ними Договору. За таких обставин, враховуючи усе вищевикладене позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, [PERSON] визнати саме нікчемним правочином та стягнути сплачені [PERSON] на користь ЛК «Еталон» грошові кошти. На підставі викладеного,

Outcome: partial