Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. У поданому позові позивач просить визнати [PERSON] та його законного представника [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 30 серпня 1994 року. У зазначеній квартирі була зареєстрована племінниця позивача [PERSON] , яка там не проживає з 2008 року та не несе витрати на утримання майна, в той час як у її власності наявне житло. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2019 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 2018 року у належній позивачу квартирі зареєстрований також син [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Реєстрація останнього у цій квартирі порушує права позивача у здійсненні права користуванні і розпорядженні майном. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу за наявними у справі доказами. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Від представника Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради до суду надійшла заява, в якій остання підтримала позовні вимоги. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Як встановлено у ході розгляду справи, [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. 30 серпня 1994 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-6308, належить квартира [ADDRESS] . Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року було зареєстровано місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2019 року у справі № 201/9862/18 було усунено [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] ( [INFO] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Також встановлено, що 23 серпня 2018 року року було зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , яка чинна станом на день розгляду справи Відповідно до висновку від 28 липня 2021 року № 5/6-113 Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважає за доцільне підтримати позовні вимоги [PERSON] , щодо визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та зняття останнього з реєстраційного обліку. Як вбачається із мотивувальної частини вищевказаного висновку, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуєення об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (час формування 22 липня 2021 року) [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] разом із своїм законним представником [PERSON] за указаною адресою не проживає. Факт відсутності відповідача та його законного представника за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актами про не проживання відповідача за указаною адресою, складеними сусідами позивача і комісією ОЖБК «Наука» 13 червня 2018 року, 22 січня 2020 року та 22 вересня 2021 року. При цьому, наявність реєстрації у квартирі відповідача безумовно створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні її власністю, оскільки зазначена обставина позбавляє її можливості на власний розсуд користуватися і розпоряджатися власною квартирою, як це передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 71ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином відповідач без поважних причин понад шість місяців не проживає у квартирі що розташована за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved