Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернулася з позовом до суду про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору, припинення договору поруки б/н, визнання недійсним іпотечного договору, вилучення записів про іпотеку та заборону з реєстрів. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 06 липня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Визнано поруку такою, що припинена відповідно до договору поруки без номера від 04 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» і [PERSON], в решті позовних вимог відмовлено. Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає рішення суду першої інстанції частково таким, що містить порушення ряду норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що не надавала згоди на передачу в іпотеку квартири [ADDRESS], що була і є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а також не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування на укладання спірного іпотечного договору, що є безумовними підставами для визнання договору іпотеки недійсним. Вважає, що посилання суду при відмові у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки на те, що у справі не вирішується питання про відчуження квартири, а також право кожного з подружжя на належну йому частку в майні, є таким, що не відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1\~ст. 303 ЦПК України\~під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частково відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 29 січня 2010 року не підлягають задоволенню оскільки вони стосуються правовідносин, які виникли і діють між кредитором і позичальником, при чому останній сам визначає, чи порушуються його права як позичальника чи ні. Позовні вимоги в частині визнання недійсним іпотечного договору від 04 квітня 2008 року та вилучення записів про іпотеку та заборону з реєстрів не підлягають задоволенню, оскільки ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України не є підставою для задоволення позову в цій частині. Питання про право кожного з подружжя на належну йому частку у майні при вирішенні даного позову не вирішується. Не може бути підставою для задоволення позову і посилання на статті 17 і 18 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки при розгляді справи не вирішується питання про відчуження квартири, крім того відсутні дані, що діти проживають із позивачкою, а не за місцем проживання і реєстрації відповідача [PERSON] З такими висновками суду, судова колегія погоджується частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судовим розглядом встановлено, 04 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») в особі начальника відділення № 49 філії ВАТ КБ «Надра» Київське РУ та громадянином України [PERSON] було укладено кредитний договір № 76/П/49/2008-840. Відповідно до п. 1.1. вказаного кредитного договору [PERSON] надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 101600 доларів США строком до 04 квітня 2033 року. Також 04 квітня 2008 року, в забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору, між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення № 49 філії ВАТ КБ «Надра» Київське РУ було укладено договір поруки б/н, відповідно до умов якого поручитель повинен виконати зобовязання в тому ж порядку, який встановлено для позичальника кредитним договором. Між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» 04.04.2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 76/П/49/2008-840 від 04.04.2008 року. Вказана квартира, відповідно до договору купівлі-продажу, була придбана [PERSON] 04.04.2008 року - в період перебування у шлюбі з [PERSON] З відповідачем позивач перебуває у шлюбі з 08.01.1995 року по теперішній час. Згідно положень\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до частини 3\~статті 65 СК України\~згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з\~ст. 578 ЦК України\~та ч. 2\~ст. 6 ЗУ «Про іпотеку»\~майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених в Постановах Верховного суду України від 21.10.2015 року (справа № 6-1568цс15) та від 07.10.2015 року (справа № 6-1622цс15), які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, обовязково мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. [PERSON] чинним законодавством України передбачено отримання згоди іншого з подружжя для укладення договорів щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, проте і [PERSON], і чоловік апелянта [PERSON], знаючи про це проігнорували дану вимогу законодавства. Відповідно до копій документів з нотаріальної справи приватного нотаріуса КМНО [PERSON], який посвідчував спірний іпотечний договір, долучених до матеріалів справи представником [PERSON], судом встановлено, що на копії іпотечного договору з нотаріальної справи знаходиться напис, що на момент укладення цього договору іпотекодавець перебував у шлюбі з апелянтом по справі. [PERSON] знав що предмет іпотеки за спірним договором знаходиться в спільній сумісній власності подружжя, оскільки це було встановлено нотаріусом під час укладання правочину. Також представник [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його довіритель на момент укладання спірного іпотечного договору не отримував згоду своєї дружини [PERSON] на його укладання, оскільки не знав про необхідність отримання ним такої згоди, а [PERSON] не висував таких вимог до нього на момент укладання іпотечного договору. Крім того, представник [PERSON] пояснив, що інформацію щодо перебування у шлюбі та наявності дітей, була надана його довірителем працівникам Банку під час заповнення анкети, яка є необхідною на стадії укладання кредитного договору з Банком. Про недобросовісність Банку і відповідача [PERSON] свідчить зміст кредитного договору з якого вбачається, що з [PERSON] укладено договір поруки (а.с.13) і іпотечного договору (а.с.198) в якому зазначено, що квартира належить йому на праві приватної власності. Банк заперечуючи проти позову зазначив, що відповідно до законодавства України, така згода не є необхідною. Квартира, яка була передана в іпотеку Банку чоловіком позивача, є обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Проте остання, як свідчать матеріали справи та пояснення представників сторін, не надавала згоду на передачу Квартири в іпотеку, яка є обовязковою, відповідно до чинного законодавства України, отже іпотечний договір від 04.04.2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] є недійсним. Також судом, на підставі долучених до матеріалів справи нотаріально посвідчених копій свідоцтв про народження, встановлено, що у подружжя Галоян на момент укладання спірного договору іпотеки були неповнолітні діти, а саме: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України встановлено, що Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини. У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. Такий висновок щодо застосування норм права викладений в Постановах Верховного суду України від 01.07.2015 року (справа № 6-396ц15) та від 09.09.2015 року (справа № 6-405цс15), які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, обовязково мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду в цій частині не відповідає обставинам справи і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду в частині вимог про визнання недійсним іпотечного договору від 04 квітня 2008 року, яким передано в заставу квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується вилучення записів про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек, припинення обтяження нерухомого майна та вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, то ці позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки відповідні органи влади не залучені до участі у справі. Крім того, рішення суду про визнання договору іпотеки недійсним є підставою для вилучення записів про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек, припинення обтяження нерухомого майна та вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. В решті вимог апеляційної скарги, а саме щодо визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 29.01.2010 року до кредитного договору № 76/П/49/2008-840 суд не знаходить підстав для її задоволення в цій частині і погоджується з висновками суду першої інстанції з цього приводу.

Outcome: partial