Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири №19, що знаходиться за адресою: м. Чернівці вулиця Руська, будинок № 287-Д. Даний житловий будинок він придбав у [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON] [PERSON] та [PERSON], за договором купівлі-продажу від 18.02.2016 року. Після укладення договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно попередній співвласник квартири [PERSON] не був знятий з реєстраційного обліку. Посилаючись на те, що [PERSON] як колишній співвласник квартири до цього часу не знявся з реєстраційного обліку, у спірній квартирі не проживає з 2008 року, вселитися не намагався, власних речей в квартирі немає, однак реєстрація його за місцем спірного нерухомого майна чинить йому, як власнику квартири, перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, просив визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач та його представник не зявилися. Представник позивача подав клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить проведення розгляду справи провести у його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не зявилися. Від представника відповідача, якій діє на підставі довіреності в інтересах [PERSON], надійшло на адресу суду клопотання, в якому він зазначив його довіритель позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення й відповідно просить провести розгляд справи у його відсутності. При цьому, враховуючи подані сторонами заяви, суд на підставі вимог ст. 158 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін й відповідно фіксування судового засідання згідно вимог ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що [PERSON], будучи зареєстрованим у спірному будинку як колишній співвласник квартири, у ньому не проживає з 2008 року, що підтверджується відповідним актом. При цьому, реєстрація відповідача у квартирі, в якій він не проживає, порушує його права як власника квартири на вільне володіння та користування своєю власністю, тому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Так, відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. При цьому, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, як убачається зі змісту п. 34 розяснень, які містяться у постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування16 жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, за правилами ст. ст.\~316,\~321,\~391 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру), з припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2016 року позивач придбав у [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON] та [PERSON], квартиру №19, що знаходиться в м. Чернівці, по вулиці Руській, будинок № 287-Д. (а.с. 7). Дана квартира на праві приватної власності зареєстрована за позивачем, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 8). Крім того, як встановлено судом, у спірній квартирі зареєстрований відповідач як колишній власник квартири, при цьому доказів належності йому спірної квартири на праві власності в матеріалах справи відсутні, що підтверджується довідкою приватного підприємства «Житлосервіс» за №336 від 18.02.2016 року (а.с.9). Також судом встановлено, що відповідач у квартирі не проживає без поважних причин більше 1 року, що підтверджується складеним комісією приватного підприємства «Житллосервіс» актом №380 від 22 грудня 2015 року, згідно якого відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою, однак не проживає там з січня 2008 року, що підтверджується підписами сусідів (а.с. 10). Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач більше 1 року в спірній квартирі не проживає, однак значиться в ній зареєстрованим. Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст.ст. 383, 391 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини сторін й відповідно порушене позивача право вільного володіння квартирою підлягає захисту, оскільки на час розгляду справи відповідач не є власником квартири, й відповідно безпідставно значиться зареєстрованим за адресою місцезнаходження придбаної позивачем у власність квартири, чим чинить йому перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні належним йому на праві власності майном. За таких обставин, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених судом обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що факт непроживання відповідача з січня 2008 року у належній позивачу на праві власності квартирі, підтвердженого належними та допустимими доказами й відповідно реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню та відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування спірною квартирою. Крім того, ураховуючи положення ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved