Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

У листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та додаткових витрат. У позовній заяві позивачка посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 17.12.2011 року. Від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Відповідач проживає окремо. Дитина проживає разом з позивачкою. Відповідач з лютого 2017 року матеріальну допомогу на утримання малолітньої дочки в добровільному порядку не надає. Відповідач має задовільний стан здоров'я, інших осіб на утриманні не має, не має постійного місця роботи. Дочка відвідує дошкільний навчальний заклад № 244, щомісячні батьківські внески до якого складають 400 грн. Дитина хоче вивчати англійську мову і витрати на вчителів можуть скласти 400 грн. В середньому 900 грн. позивачка витрачає на лікаря-логопеда для дочки та 350 грн. на місяць на зайняття і спеціалістом з логоритміки. На ліки для дочки та особливе харчування позивачка витрачає 550 грн. Просила суд стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, стягувати з [PERSON] додаткові витрати на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1300 грн. щомісяця з наступною індексацією, починаючи стягувати від дня пред'явлення позву до суду і до досягнення дочкою 14 років. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, за згодою позивачки, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 17 грудня 2011 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 969. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.12.2013 року. Дитина проживає разом з позивачкою (матір'ю), що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 03.08.2017 року. Відповідач матеріальну допомогу на утримання малолітньої дочки в добровільному порядку не надає. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільно-процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації (п. 2 cт. 184 СК України). Індексація проводиться згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідач є батьком малолітньої дитини - [PERSON], має задовільний стан здоров'я, на обліку у лікарів не перебуває, інших дітей не має. Беручи до уваги вище викладене, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів на дитину у розмірі 1000 грн. з наступною індексацією, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки утримувати дитину є обов'язків обох батьків. У відповідності до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Позивачка посилається на те, що щомісячні батьківські внески до дошкільного навчального закладу, який відвідує дитинна, складають 400 грн. Дитина хоче вивчати англійську мову і витрати на вчителів можуть скласти 400 грн. В середньому 900 грн. позивачка витрачає на лікаря-логопеда для дочки та 350 грн. на місяць на зайняття і спеціалістом з логоритміки. На ліки для дочки та особливе харчування позивачка витрачає 550 грн. Однак позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: - позивачі - у справах про стягнення аліментів. Відповідно до статті 141 Цивільно-процесуального кодексу України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 430 Цивільно-процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті.

Outcome: partial