Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником вище вказаної квартири. У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, які не є членами її родини. На початку грудня 2016 року відповідачі самостійно виїхали з цієї квартири до своїх дітей та вивезли з собою усі власні речі. Факт того, що відповідачі не проживають у квартирі з грудня 2016 року підтверджується актом від 30.03.2017, підписаним сусідами. На даний час реєстрація відповідачів за зазначеною адресою перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися квартирою на власний розсуд та порушує її права як власника. Ухвалою суду від 28.12.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово та належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та просив позовні вимоги задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі причину неявки суду не повідомили та відзиву на позовну заяву не надали. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 15.11.2016, [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.11.2016. Відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг миколаївської міської ради від 12.12.2018 №№ 19.02.02.10/16137/18, 19.02.02.10/16128/18 відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Актом про не проживання від 30.03.2017 позивач підтвердила факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації з грудня 2016 року. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідност.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦКУ, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а визнання особи такої, що втратила право користування ним внаслідок відсутності понад встановлені строки проводиться у судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що відповідачі не проживають в спірній квартирі без поважної причини більше ніж шість місяців, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved