Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди у реалізації [PERSON] права власності на частку квартири [ADDRESS] шляхом зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] передати позивачу оригінал свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва 16 лютого 1999 року згідно з розпорядженням від 16.02.1999 року № 21431. Також позивач просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати в сумі 5704,80 грн.. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить 1/5 частка квартири [ADDRESS] . Серед співвласників зазначеної квартири позивач вказав як відповідачів тільки двох, оскільки саме у них у володінні знаходиться відповідне свідоцтво. 28.11.2017 року для реєстрації права власності на квартиру прибули лише треті особи і позивач, відповідачі не з`явились та не надали оригінал свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, про причини неявки не повідомили. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання вчинити дії. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.09.2018 року справу прийнято до провадження судді та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що не змогла з`явитись 28.11.2017 року до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної і м. Києві державної адміністрації з поважних причин, про щ обуло відомо позивачу. Також зазначила, що з початку 2017 року позивач приїхав з м. Харкова працювати до м. Києва і одразу почав погрожувати, що позбавить її частки на квартиру. Повідомила, що оригінал свідоцтва на квартиру у неї відсутній і на даний час знаходиться у матері [PERSON] , яка мешкає у м. Черкаси та нещодавно перенесла інсульт. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За таких підстав судом визнано за можливе ухвалити по даній справі рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 16 лютого 1999 року № 21431, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва, зазначено, що зазначена квартира належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам її сім': [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 10). З метою реалізації своїх прав на належну позивачу 1/5 частину вищевказаної квартири, 11 жовтня 2017 року позивачем було у письмовій формі направлено листи-запрошення, усім співвласникам квартири та повідомлено про необхідність здійснення у встановленому порядку реєстрації права власності на квартиру - внесення відомостей про неї у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Проте 28.11.2017 року відповідачі не прибули на запропоноване місце для вчинення відповідних дій, що підтверджується Актом від 28.11.2017 року, а згідно акту присутніми були позивач та треті особи. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 405 ЦК України лише члені сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим, власником. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Також, у наведеному листі Верховний Суд України надав роз`яснення щодо застосування норм законодавства при вирішенні спорів про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК) та зазначив, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитись квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди не заборонені законом. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. Також суд враховує відзив відповідача-2, проте суду відповідача не надано жодних доказів поважності причин неявки ані в Центр надання адміністративних послуг Голосіївської районної і м. Києві державної адміністрації 28.11.2017 року, також і доказів щодо хвороб (інсульту) відповідача-1 та взагалі будь-яких доказів відповідачі не надали. Судом встановлено, що відсутність оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 16 лютого 1999 року № 21431, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на квартиру. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом передачі позивачу оригінал зазначеного свідоцтва, не суперечить вимогам чинного законодавства. Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 704,80 грн. та витрат на професійну правничу допомоги 5000 грн., суд вважає наступне. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене суд вважає, що стягнення на користь позивача підлягає солідарно з відповідачів. Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. З огляду на наведене та зважаючи на те, що понесені позивачем судові витрати, витрати на професійну правничу допомогу, підтверджені належними та допустимими доказами, в частині суми 5000,00 грн., суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved