Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У лютому 2021 року до [PERSON] (надалі - позивач) звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області (надалі - відповідач), яким, з урахуванням подальших уточнень, вимагала поновити її на роботі у відповідача на посаді провідного інспектора відділу експлуатації майна, зв`язку та транспортного забезпечення управління інфраструктури та бухгалтерського обліку, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 06.01.2021 року по 09.06.2021 року в розмірі 51895,62 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, з вересня 2018 року вона працювала на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами з обслуговування управлінь, утворених на правах відокремлених підрозділів управління організації праці Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області. В подальшому, у зв`язку з реорганізаціями в роботі вказаного органу, вона переводилась на інші подібні посади. З 02.11.2020 року позивач була переведена на посаду провідного інспектора відділу експлуатації майна, зв`язку та транспортного забезпечення управління інфраструктури та бухгалтерського обліку Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області з робочим місцем у м. Оріхів, тобто за місцем її проживання. Після цього, 05.11.2020 року позивачу було вручене попередження про наступне звільнення з займаної посади не раніше 05.01.2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації праці, а саме у зв`язку з ліквідацією Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області як юридичної особи. Після спливу двох місяців, а саме 05.01.2021 року позивач отримала пропозицію щодо подальшого працевлаштування в новоутвореному Головному управлінні Державної податкової служби України у Запорізькій області як відокремленому підрозділі Державної податкової служби України без прав юридичної особи, на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління, з робочим місцем в м. Запоріжжя. На вказану пропозицію позивач не погодилась, оскільки перебувала у стані вагітності, про що раніше повідомляла відповідача письмово. Свою відмову позивач мотивувала неможливістю у зв`язку із станом здоров`я працювати за межами м. Оріхів. Отримавши таку відмову, відповідач наказом № 366-О від 05.01.2021 року звільнив позивача із займаної посади без подальшого працевлаштування. На думку позивача, такими діями відповідач порушив гарантії, передбачені для вагітних жінок у ст. 184 КЗпП України, а тому вона звернулась до суду за захистом своїх трудових прав. Ухвалою суду від 23.02.2021 року провадження у справі було відкрите, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. 16.03.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органі Державної податкової служби, в тому числі й ГУ ДПС України в Запорізькій області, а також утворити територіальні органи державної податкової служби відповідно до ст. 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», тобто без прав юридичної особи. У зв`язку з цим з 23.10.2020 року була розпочата процедура припинення ГУ ДПС України у Запорізькій області як юридичної особи (код ЄДРПОУ 43143945) шляхом його повної ліквідації. В ході проведення організаційних заходів щодо такої ліквідації, 05.11.2020 року позивач отримала попередження про наступне звільнення не раніше 05.01.2021 року в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв`язку із змінами в організації праці. Крім того, відповідачем у жовтні 2020 року до Запорізького обласного центру зайнятості була подана інформація про масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. У свою чергу, наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 року № 529 був утворений відокремлений підрозділ цього органу - Головне управління Державної податкової служби У країни в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663) без статусу юридичної особи. Наказом новоутвореного ГУ ДПС України у Запорізькій області від 15.12.2020 року № 2 були затверджені організаційна структура та штатний розпис цього органу, якими в Оріхівському секторі організації роботи організаційно-розпорядчого управління не було передбачено посад провідного інспектора з робочим місцем у м. Оріхів, у зв`язку чим була відсутня можливість забезпечити позивача робочим місцем м. Оріхів, навіть незважаючи на стан її вагітності, про який відповідачу було відомо. Враховуючи це, 05.01.2021 року позивачу було запропоновано працевлаштуватись у новоутвореному органі на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління, з робочим місцем в м. Запоріжжя, на позивач письмово відмовилась, а тому в той же день була звільнена. Крім того, позивачу було повідомлено про можливість взяти участь у доборі на вакантні посади державної служби з робочим місцем у м. Оріхів, однак вона не скористалась цією можливістю. На думку відповідача, за вказаних обставин, а також з урахуванням того, що відповідач звернувся до більше ніж тридцяти суб`єктів господарювання з розташуванням у м. Оріхів з проханням працевлаштувати позивача, ним були дотримані вимоги ст. 184 КЗпП України, а позивач була звільнена у встановленому законом порядку. 18.03.2021 року до суду від третьої особи - ДПС України в особі ГУ ДПС України у Запорізькій області як відокремленого підрозділу, надійшли письмові пояснення по суті позову, в яких третя особа проти задоволення позову заперечувала. В обґрунтування цього третя особа, крім доводів, аналогічних доводам відповідача, послалась на те, що у новоутвореному ГУ ДПС України у Запорізькій області, згідно штатного розпису та організаційної структури, з робочим місцем у м. Оріхів була залишена лише вакантна посада провідного інспектора з кваліфікаційними вимогами, які, крім іншого, включали наявність водійського посвідчення. Оскільки позивач таким кваліфікаційним вимогам не відповідала, то й ця посада не могла бути їй запропонована. 23.03.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення ДПС України як третьої особи, суть яких зводилась до того, що вказаний суб`єкт владних повноважень не може бути відповідачем у цій справі, а при звільненні позивача були дотримані процедури звільнення з державної служби. 02.04.2021 року надійшли письмові відповіді позивача та відзив відповідача та третьої особи, суть яких зводилась до того, що вона підтримує свої раніше висловлені доводи, наполягає на поважності причин її відмови від працевлаштування у ГУ ДПС України у Запорізькій області з розташуванням робочого місця у м. Запоріжжя, оскільки через стан вагітності подолання відстані між м. Оріхів та м. Запоріжжя було б пов`язане із значними перешкодами. Крім того, замість позивача у новоутвореному підрозділі ДПС з розташуванням робочого місця в м. Оріхів на посаді провідного інспектора був працевлаштований громадянин [PERSON] , чим було порушене її переважне право на працевлаштування при зміні організації праці. 06.04.2021 року до суду надійшли додаткові заперечення від ГУ ДПС України у Запорізькій області щодо того, з яких підстав позивачу не було запропоновано працевлаштуватись на посаді провідного інспектора, яку в подальшому посів [PERSON] (невідповідність кваліфікаційним вимогам через відсутність водійського посвідчення). Під час судового розгляду представник позивача, адвокат Коноваленко О.Ю., підтримав позовні вимоги, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, пославшись на факти та норми права, викладені у раніше поданих письмових заявах по суті спору. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. Як випливає з матеріалів справи, з вересня 2018 року вона працювала на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами з обслуговування управлінь, утворених на правах відокремлених підрозділів управління організації праці Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області. В подальшому, у зв`язку з реорганізаціями в роботі вказаного органу, вона переводилась на інші подібні посади. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органі Державної податкової служби, в тому числі й ГУ ДПС України в Запорізькій області, а також утворити територіальні органи державної податкової служби відповідно до ст. 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», тобто без прав юридичної особи. У зв`язку з цим з 23.10.2020 року була розпочата процедура припинення відповідача - ГУ ДПС України у Запорізькій області як юридичної особи (код ЄДРПОУ 43143945), шляхом його повної ліквідації. З 02.11.2020 року наказом № 429-о позивач була переведена на посаду провідного інспектора відділу експлуатації майна, зв`язку та транспортного забезпечення управління інфраструктури та бухгалтерського обліку Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області з робочим місцем у м. Оріхів, тобто за місцем її проживання. В той же день, 02.11.2020 року, позивач була ознайомлена з посадовою інструкцією провідного інспектора відділу експлуатації майна, зв`язку та транспортного забезпечення управління інфраструктури та бухгалтерського обліку Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області, затвердженою 30.09.2020 року, про що свідчить її власноручний підпис на примірнику, який зберігається у відповідача. Вказана посадова інструкція не містить кваліфікаційних вимог щодо наявності водійського посвідчення та навичок керування транспортним засобом. Водночас, за посадовою інструкцією провідного інспектора відділу експлуатації майна, зв`язку та транспортного забезпечення управління інфраструктури та бухгалтерського обліку Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області [PERSON]., затвердженою 30.09.2020 року, йому висувалась кваліфікаційна вимога щодо наявності посвідчення водія з відкритою категорією В, медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом, та досвід роботи водієм не менше 2-х років. Таким чином, судом встановлено, що, незважаючи на однакове найменування посад, які займали позивач та [PERSON] під час роботи у відповідача, до них висували неоднакові кваліфікаційні вимоги. Обидві посади не належали до посад державної служби. 05.11.2020 року відповідач вручив позивачу письмове попередження про наступне звільнення з займаної посади не раніше 05.01.2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації праці, а саме у зв`язку з ліквідацією Головного управління Державної податкової служби України у Запорізькій області як юридичної особи. Водночас 30.09.2020 року № 529 було утворене на правах відокремленого підрозділу без прав юридичної особи - Головне управління Державної податкової служби У країни в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663). Наказом новоутвореного ГУ ДПС України у Запорізькій області від 15.12.2020 року № 2 були затверджені організаційна структура та штатний розпис цього органу, якими в Оріхівському секторі організації роботи організаційно-розпорядчого управління не було передбачено посади провідного інспектора з робочим місцем у м. Оріхів. Крім того, відповідно до Положення про Головне управління ДПС у Запорізькій області, затвердженого наказом ДПС від 12.11.2020 року № 643, новоутворений відокремлений підрозділ є правонаступником усіх прав та обов`язків ГУ ДПС України в Запорізькій області, що ліквідується. Станом на 02.01.2021 року позивач перебувала у стані вагітності (21 тиждень), про що повідомила відповідача, і що відповідачем та третьою особою не заперечується. Крім того, позивач має неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , обізнаність про що відповідачем також не оспорюється. 05.01.2021 року позивач отримала від третьої особи письмову пропозицію щодо подальшого працевлаштування в новоутвореному Головному управлінні Державної податкової служби України у Запорізькій області як відокремленому підрозділі Державної податкової служби України без прав юридичної особи, на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління, з робочим місцем в м. Запоріжжя. Від вказаної пропозиція позивач письмово відмовилась, пославшись в усному порядку та те, що стан вагітності та наявність іншої неповнолітньої дитини не дозволятиме їй працювати м. Запоріжжя, проживаючи в м. Оріхів. Наказом № 366-О від 05.01.2021 року відповідач звільнив позивача із займаної посади. 06.01.2021 року відповідач надіслав близько тридцятьом суб`єктам господарювання з місцем розташування в м. Оріхів Запорізької області листи з проханням працевлаштувати позивача в порядку ч. 3 ст. 184 КЗпП України, що підтверджується відповідними поштовими відправленнями. Однак станом на час розгляду справи жодної відповіді наці звернення відповідачу не надійшло. Оцінюючи законність та обґрунтованість дій відповідача в процесі звільнення позивача, проаналізувавши відповідні норми матеріального та процесуального права, суд виходить з такого. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року N 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Як свідчать матеріали справи, відповідач у справі знаходиться у стані припинення шляхом ліквідації, що відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України надає підстави для припинення трудових договорів з працівниками за ініціативою роботодавця у зв`язку з істотними змінами в організації праці, зокрема, через скорочення працівників. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач вимоги ст. 49-2 КЗпП України виконав, повідомивши позивача про наступне звільнення за два місяці та запропонувавши їй працевлаштуватись у новоутвореному органі. При цьому суд виходить з того, що закон не встановлює обмежень для роботодавців щодо визначення власної організаційної структури та штатного розпису, та не зобов`язує пропонувати працівникам, що звільняються в порядку ч. 1 ст. 40 КЗпП України, робочі місця за місцем проживання працівників. Судом також встановлено, що вакантних посад з робочим місцем у м. Оріхів, з кваліфікаційними вимогами, яким відповідала б позивач, станом на час звільнення позивача у розпорядженні відповідача не було, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи позивача щодо порушення її переважного права на працевлаштування. Доводи позивача щодо поважності причин її відмови від працевлаштування на робоче місце у м. Запоріжжя суд також оцінює критично, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження медичних протипоказань щодо цього, доказів свої тимчасової непрацездатності на час звільнення тощо. Відтак, такі ствердження ґрунтуються на припущенні, що в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України не допускається. Судом також бере до уваги те, що позивач не оскаржувала наказ № 366-О від 05.01.2021 року, яким була звільнена, не просила визнати його неправомірним та (або) скасувати. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, суд в межах цієї справи не надає оцінку правомірності наказу № 366-О від 05.01.2021 року, яким позивач була звільнена, оскільки це виходить за межі позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки, крім випадків повної ліквідації роботодавця, та передбачено обов`язкове працевлаштування такої жінки. Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає. Однак при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за, зокрема вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню, є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. На такому правовому висновку ґрунтується, зокрема, постанова Великої палати Верховного Суду у справі № 759/19440/15-ц. І хоча в межах тієї справи розглядався спір про звільнення вагітної жінки, яка працювала за строковим договором, суд не вбачає підстав, з яких вказаний правовий висновок не може бути застосований до спору щодо звільнення вагітної жінки, яка працювала за безстроковим договором. Таким чином, слід розрізняти такі способи захисту трудових прав, як поновлення на роботі через незаконне звільнення, та зобов`язання працевлаштувати у зв`язку із законним звільненням, які не є тотожними як за підставами, так і за порядком їх застосування. Відтак, суд приходить до висновку, що для захисту своїх трудових прав, гарантованих ст. 184 КЗпП України, позивач обрала спосіб, який не відповідає характеру порушення, що не позбавляє її можливості звернутись до суду з позовом про зобов`язання її працевлаштувати. Оцінку ж діям відповідача щодо обов`язку працевлаштування відповідача в порядку ч. 3 ст. 184 КЗпП України суд також не надає, оскільки це виходить за межі позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 21, 40, 49-2, 184 Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed