Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування, третя особа - Одеська міська рада. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона первісного позивача вказувала, що вона більше двадцяти років перебувала у близьких дружніх стосунках із [PERSON] Своєї сім'ї та близьких родичів у [PERSON] не було, проживала вона одна, увесь цей час [PERSON] доглядала за особою, допомагала у вирішенні побутових питань та лікуванні. У травні 2016 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір довічного утримання. Через хворобу [PERSON] даний договір нотаріально посвідчений не був. [INFO] [PERSON] померла, організацією, здійсненням та оплатою поховання займалась [PERSON] [PERSON] була власником, зокрема, квартири [ADDRESS]. Згідно з укладеним 10 травня 2016 року договором, відчужувач [PERSON] передає у власність набувача [PERSON] дану квартиру, яка, в свою чергу, зобов'язується здійснювати довічне утримання і догляд за відчужувачем з моменту підписання договору. Зважаючи на те, що вказаний договір так і не був посвідчений нотаріально у зв'язку із хворобою та подальшою смертю [PERSON], первісно [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати дійсним укладений правочин та визнати за нею право власності на відповідну квартиру, що залишилась після смерті [PERSON] У подальшому [PERSON] змінила предмет позову та остаточно просила суд встановити факт, що вона більше п'яти років постійного проживала однією сім'єю з [PERSON] до дня відкриття спадщини [INFO] та є спадкоємцем четвертої черги, а також визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. 22 лютого 2018 року із самостійним позовом до суду звернувся [PERSON] У обґрунтування заявлених вимог, пояснюючи підстави звернення до суду та заперечуючи проти первісних вимог [PERSON], [PERSON] посилався, що він є рідним дядьком [PERSON] Як єдиний найближчий родич померлої та спадкоємець третьої черги [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримав, зокрема, у зв'язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини з померлою, та правовстановлюючих документів на спадкове майно. При цьому, при зверненні до нотаріуса заявникові стало відомо, що на спадщину після померлої [PERSON] претендують [PERSON] та [PERSON], та цивільна справа з цього питання розглядається судом. Виходячи з викладеного, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, в якому остаточно просив встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON], а саме, що [PERSON] є рідним дядьком [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], та квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] скористалась наданим процесуальним правом та подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] Заперечуючи проти заявлених вимог, [PERSON] зокрема посилалась, що стороною не надано допустимих доказів наявності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], а також підтримання теплих стосунків між ним, матір'ю померлої і самою померлою. При цьому сторона зазначала про безпідставність тверджень про відвідування [PERSON] як [PERSON], так і його онуком за його проханням. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] скористався наданим процесуальним правом та подав до суду відповідь на відзив [PERSON] У відповіді заявник зокрема зазначав, що всі документи, які містять інформацію про наявність родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] були отримані з компетентних органів, в тому числі - з державних органів Російської Федерації, на запити нотаріуса в рамках відкритої спадкової справи. Відповідні документи складались за часів СРСР та були оформлені за вимогами діючого на той час законодавства. Позивач [PERSON] скористалась наданим процесуальним правом та подала до суду заперечення на відповідь [PERSON] У запереченнях заявник зокрема зазначала, що доводи [PERSON] стосовно укладення правочинів з купівлі-продажу нерухомості свідчать про необізнаність із реальними обставинами життя [PERSON] та стан її здоров'я за останні роки перед смертю. [PERSON] посилалась, що ці обставини свідчать не про відсутність хвороби та активний спосіб життя [PERSON] в 2016 році, а були викликані необхідністю створення фінансових можливостей для лікування онкологічного захворювання. Позивач [PERSON] та представник особи у відкрите судове засіданні з'явились, підтримали заявлені вимог, заперечували проти вимог [PERSON] Представник відповідача - Одеської міської ради - у відкрите судове засіданні не з'явилась, але від особи надходила заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засіданні з'явилась, не заперечувала проти вимог [PERSON], заперечувала проти вимог [PERSON] Представники третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] - у відкрите судове засіданні з'явились, підтримали заявлені вимоги, заперечували проти вимог [PERSON] Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи судом було встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під реєстровим №1648, власником квартири [ADDRESS], загальною площею 21,2кв.м., є [PERSON] (том І, а.с. 11-12). Майнові права набувача були зареєстровані в установленому порядку, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №58524316 від 04 травня 2016 року (номер запису про право власності №14366731 (том І, а.с. 17-21). На підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під реєстровим №2961, власником квартири [ADDRESS], загальною площею 21,2кв.м., є [PERSON] (том І, а.с. 178) Майнові права набувача були зареєстровані в установленому порядку, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №77659861 від 03 січня 2017 року (номер запису про право власності №15448036 (том І, а.с. 178). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області від [INFO], актовий запис №124 від [INFO] (том І, а.с. 14-15). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до належного особі майна, зокрема у виді наведених квартир. Судом були витребувані та досліджені в судовому засіданні матеріали спадкової справи №1/2017, відкритої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. за заявами спадкоємців померлої [PERSON] (том ІІ, а.с. 10-71). Проаналізувавши відповідні матеріали, суд встановив наступне. 16 січня 2017 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулась [PERSON], 24 січня 2017 року - [PERSON], а 28 квітня 2017 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернувся [PERSON] Відомостей, що б свідчили на наявність інших спадкоємців, матеріали спадкової справи не містять. Померла [PERSON] за життя не скористалась правом заповідального розпорядження щодо належного майна, питання про оформлення спадкових прав заінтересованими особами вирішено не було, свідоцтва про право на спадщину нотаріусом не видавались. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Суд зазначає, що у зв'язку з відсутністю заповіту спадкування в даному випадку має здійснюватися за законом. Правова позиція первісного позивача - [PERSON] - ґрунтується на тому, що вона тривалий час проживала з [PERSON] однією сім'єю, допомагала особі у зв'язку з похилим віком та тривалою хворобою, виходячи з чого є спадкоємцем четвертої черги померлої та має право на спадщину за законом. Перевіряючи обґрунтованість викладеної позиції, суд зазначає наступне. Сторонами не заперечувались ті обставини, що в [PERSON] не було власної сім'ї, особа не знаходилась у шлюбі, в неї не було дітей, рідних братів та сестер. Суд вважає дані обставини встановленими за правилами частини 1 статті 82 ЦПК України. У період з грудня 1998 року по 04 липня 2016 року [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS], загальною площею 48,50кв.м., що підтверджується довідкою №187 від 16 січня 2017 року та карткою реєстрації особи (том І, а.с. 90, 91). З 04 липня 2016 року по [INFO], тобто по день смерті, спадкодавець [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS], загальною площею 21,2кв.м., що підтверджується довідкою №089 від 16 січня 2017 року та карткою реєстрації особи (том І, а.с. 97, 98). 10 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] в письмовій формі був укладений договір, який був визначений сторонами як договір довічного утримання (догляду) (том І, а.с. 108-109). За регламентацією ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з вимогами ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом та положеннями даний правочин містить ознаки договору довічного утримання. Але суд зазначає, що оскільки правочин не був посвідчений нотаріально він вважається нікчемним в силу частини 4 статті 203, частини 2 статті 215 ЦК України. Водночас, правочин містить відомості, що вказують на потребу [PERSON] в утриманні, допомозі і догляді та волевиявлення особи про бажання отримувати необхідне від [PERSON] Як випливає з матеріалів справи, зокрема - висновку міждисциплінарної онкологічної конференції від 12 травня 2016 року, складеного лікарями ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» (Лікарня ізраїльської онкології «Lisod»), [PERSON] був поставлений діагноз онкологічної хвороби - аденокарціома поперечної ободової кишки 4 ст. з вторинним ураженням печінки, абдомінальних і надключичних зліва лімфовузлів (том ІІ, а.с. 93). [PERSON] проходила лікування у вказаній клініці, що розташована в с. Пелюти Обухівського району Київської області. Згідно з довідкою ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» (Лікарня ізраїльської онкології «Lisod») від [INFO], причиною смерті особи є рак товстої кишки (том ІІ, а.с. 92-126). Місце смерті та місце реєстрації смерті відповідають адресі клініки, де проходила лікування [PERSON] - с. Пелюти Обухівського району Київської області. Судом встановлено, що в період проходження лікування [PERSON], її супроводжувала [PERSON], яка в подальшому займалась реєстрацією її смерті, здійсненням кремації, отриманням, перевезенням та похованням (зберіганням) в місті Одесі урни з прахом померлої. При цьому первісний позивач свідчила, що поховання (зберігання) урни з прахом померлої [PERSON] було здійснено в місті Одесі на території крематорію КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» поруч із матір'ю [PERSON] (том І, а.с. 15). Заперечуючи проти відповідних доводів [PERSON], сторона [PERSON] посилалась, зокрема, на ті обставини, що за відомостями матеріалів справи [PERSON] проживала та була зареєстрована одна в квартирі [ADDRESS], а з липня 2016 року по день смерті - в квартирі [ADDRESS]. В той час як [PERSON] з квітня 2014 року по теперішній час зареєстрована за іншою адресою та має власних дітей. Суд звернув увагу, що згідно довідки №121 від 16 січня 2017 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з дітьми - [PERSON], 1989 року народження, та [PERSON], 2009 року народження (том І, а.с. 93). Але суд не може погодитись із стороною в тому, що відсутність реєстрації [PERSON] за адресою квартири [PERSON] та наявність дітей має розглядатись як доказ фактичного непроживання особи за цією адресою. Сам факт реєстрації за іншою адресою не є достатнім доказом, що має спростувати доводи первісного позивача про проживання зі спадкодавцем однією сім'єю щонайменше протягом п'яти років до часу відкриття спадщини. Пояснення і доводи [PERSON], що стосуються обставин знайомства, догляду, надання допомоги та характеру стосунків зі спадкодавцем [PERSON] в цілому підтвердили свідки - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Як випливає з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї тощо. Як регламентує ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Оцінивши досліджені у справі докази, їх достатність і взаємний зв'язок, суд вбачає можливим погодитись із обґрунтованістю доводів первісного позивача та доходить висновку про задоволення відповідних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] більше п'яти років до часу відкриття спадщини та визнання особи спадкоємцем четвертої черги. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що він є рідним дядьком померлої [PERSON], оскільки він є рідним братом її матері - [PERSON]. Перевіряючи обґрунтованість самостійної вимоги [PERSON] про встановлення факту родинних відносин між ним та померлою [PERSON], суд звернув увагу на наступне. Згідно з відомостями свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 січня 1988 року, повторно виданого Дмитрівською сільською радою Знам'янського району Кіровоградської області, [PERSON] народився [INFO] в селі Дмитрівка Знам'янського району Кіровоградської області. Батьками особи зазначені [PERSON] та [PERSON] (том І, а.с. 181). Як свідчить архівний витяг з Державного архіву Кіровоградської області №172/01-60 від 30 травня 2017 року, за 1927 рік є запис про народження [PERSON], [INFO]. Батьками особи зазначені [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] (том І, а.с. 182). За відомостями інформаційного листа Київського РВ ГУ ДМС України в Одеській області №5112/3789 від 03 червня 2016 року, батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (том І, а.с. 136). На запит приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Ланіної В.І. з компетентних органів Російської Федерації надходили належним чином засвідчені фотокопії актових записів, про що свідчить лист №125/02-14 від 13 лютого 2018 року (том І, а.с. 183). Згідно з актовим записом №605 за 1949 рік, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (том І, а.с. 184). Як свідчить актовий запис №1088 за 1949 рік, [INFO] в місті Норільськ (Російська Федерація) народилась [PERSON], та батьками дитини зазначені [PERSON] і [PERSON] (том І, а.с. 185). Згідно зі ст. 49 ч.ч.1,2 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Суд звернув увагу, що вказаний вище актовий запис про шлюб містить дописи російською мовою літери «и» над прізвищем «Потриади» між літерами «т» та «р», на чому наголошувала сторона первісного позивача [PERSON] Проте, виходячи з сукупності доказів у справі та їх взаємозв'язку, у суду є достатньо підстав вважати доведеним факт наявності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] Таким чином, суд задовольняє відповідну вимогу [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] є рідним дядьком померлої [PERSON] Відповідно до ст. 1263 ЦК України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Суд погоджуються з позицією сторони, що [PERSON] є спадкоємцем третьої черги. Питання, що пов'язані зі спадкуванням чітко регламентовані положеннями Книги шостої ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Строки для прийняття спадщини встановлені законом та визначені в статті 1270 ЦК України. Згідно з даною нормою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1). Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (ч. 2). Як зазначалось вище, суд визнав доведеною ту обставину, що [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживала з [PERSON], у зв'язку з чим в розумінні статей 1268, 1269 ЦК України особа вважається такою, що спадщину прийняла. Водночас, [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини 24 січня 2017 року (том ІІ, а.с. 20). Суд встановив, що [PERSON] з травня 1970 року постійно проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том І, а.с. 176). Тобто на момент відкриття спадщини [PERSON] постійно не проживав з [PERSON] та згідно з вимогами статті 1269 ЦК України для прийняття спадщини був зобов'язаний подати нотаріусу відповідну заяву. Матеріали спадкової справи свідчать, що [PERSON] подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини 28 квітня 2017 року (том ІІ, а.с. 31). Оскільки в силу положень частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, тобто [INFO], а [PERSON] подав нотаріусу відповідну заяву 28 квітня 2017 року, - суд доходить висновку, що дана заява про прийняття спадщини подана після спливу встановленого законом шестимісячного строку. Суд не може погодитись із спроможністю правової позиції [PERSON], що перебіг строку для прийняття спадщини для спадкоємців третьої черги розпочинається через дев'ять місяців з часу відкриття спадщини. За положеннями частини 2 статті 1270 ЦК України додатковий строк для прийняття спадщини у три місяці після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини встановлюється лише в тому випадку, коли виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями. Оскільки в даному випадку були відсутні спадкоємці першої та другої черг (ст.ст. 1261, 1262 ЦК України), виникнення права на спадкування у [PERSON] не було пов'язане із неприйняттям спадщини іншими особами. Зважаючи на викладене, [PERSON] мав подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті [PERSON], тобто до 25 січня 2017 року. Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1). За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 2). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3). Оскільки між спадкоємцями померлої [PERSON] існує спір, правові позиції сторін та їх вимоги вказують на те, що письмова згода спадкоємців в розумінні частини 2 статті 1272 ЦК України не можлива. [PERSON] не звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. В рамках даної цивільної справи протягом усього часу її розгляду вимог на підставі частини 3 статті 1272 ЦК України заявлено не було. При цьому суд зазначає, що факти проживання спадкоємця в іншому населеному пункті, хвороба, своєчасна необізнаність про смерть спадкодавця тощо, - не є поважними причинами пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини та не можуть вважатись достатніми підставами для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідний правовий висновок був висловлений у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року (справа №198/476/16-ц), а також у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа №6-85цс12) та від 04 листопада 2015 року (справа №6-1486цс15). У даному випадку суд погоджується із доводами сторони первісного позивача, що заперечення [PERSON] стосовно обставин життя [PERSON], стану її здоров'я, зміни місць проживання, несвоєчасне звернення до нотаріуса тощо, - можуть вказувати на те, що особи не підтримували родинних стосунків, принаймні в тій мірі, на якій наполягає [PERSON] Спроможність відповідних доводів [PERSON] викликає обґрунтований сумнів. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що [PERSON] вважається таким, що спадщину не прийняв на підставі частини 1 статті 1272 ЦК України, у зв'язку з чим [PERSON] одержує право на спадкування як спадкоємець четвертої черги за правилами частини 2 статті 1258 ЦК України. Суд не встановив законних підстав для претендування [PERSON] на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] Ті обставини, що [PERSON] могла якийсь нетривалий час проживати у [PERSON], знайомство між особами тощо, - не дає законних підстав для одержання права на спадкування та віднесення особи до будь-якої з черг спадкоємців. В рамках даної цивільної справи [PERSON] самостійних вимог на предмет спору не заявлялось, у зв'язку з чим відповідні питання не є предметом судового розгляду на підставі частини 1 статті 13 ЦПК України. Згідно зі ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Увесь обсяг наведених обставин свідчить, що у [PERSON] наявні спадкові права, дані майнові права підлягають захисту та дієвим способом їх захисту буде визнання за особою права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 21,2кв.м. - в порядку спадкування після померлої [PERSON] Суд вбачає доцільним навести, що за своєю правовою природою спадщина - це універсальне правонаступництво. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті (стаття 1218 ЦК України). Після смерті [PERSON] також залишилась квартира [ADDRESS], загальною площею 21,2кв.м. Але в рамках даної цивільної справи [PERSON] вимог щодо даного об'єкту нерухомого майна не заявлялось, у зв'язку з чим відповідне питання не є предметом судового розгляду на підставі частини 1 статті 13 ЦПК України. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про задоволення первісного позову повністю та часткове задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову. Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв'язку із висновком суду про задоволення позову [PERSON] понесені судові витрати [PERSON] (1499,10 + 3190,00 + 320,00 + 34,20 + 40,20 + 34,20 = 5117,70 гривень) повністю покладаються на відповідачів - Одеську міську раду та [PERSON] - в рівних частках. З огляду на часткове задоволення самостійного позову [PERSON], сума несплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених вимог (704,80 гривень) покладається на відповідачів - [PERSON] та [PERSON] - в рівних частках та підлягає стягненню на користь держави.

Outcome: partial