Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач Голова парафіяльної ради Марчук О.В. просить усунути перешкоди в здійсненні права власності Релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] шляхом зобов`язання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звільнити (виселитися) із вказаного будинку протягом одного місяця з дня вступу рішення суду в законну силу, судові витрати покласти на відповідачів. Позов мотивований тим, що Релігійна громада\~Свято-Різдво-Богородичної\~парафії Рівненської\~єпархії Української\~Православної Церкви\~села Нова\~Мощаниця Здолбунівського\~району Рівненської\~областіє власником вказаного вище будинку. Проте, громада не може повноцінно здійснювати своє право власності на будинок, вільно на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, так як в належному громаді будинку зареєстроване місце проживання відповідачів, які жодного відношення до громади не мають та у добровільному порядку звільнити будинок відмовляються. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що 02 вересня 1996 року згідно указу Архієпископа Рівненського і Острозького він призначений настоятелем Свято-Різдво-Богородичного храму с.Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області та з указаного часу він із сім`єю правомірно проживає у спірному будинку, який належить громаді та призначений для проживання священика. Іншого нерухомого майна для проживання у користуванні або у власності у відповідачів немає. Протягом усього часу проживання спірний житловий будинок зберігався ним у належному та придатному стані. Після внесення Верховною Радою України змін до законодавства у сфері свободи совісті та про релігійні організації, на підставі підробленого невстановленими особами протоколу Парафіяльних зборів Релігійної громади села Нова Мощаниця, Статуту та інших документів у березні 2019 року змінено підлеглість релігійної громади, її назву та керівника. За таких обставин громада була змушена звертатися за захистом до правоохоронних органів, а також до суду з приводу скасування рішень державного реєстратора, якими внесено зміни до установчих документів Релігійної громади, а тому позивач не є належним власником спірного житлового будинку, яке він отримав від Релігійної громади УПЦ у службове користування. А осіб, які пропрацювали в організації не менш як десять років, що надала їм службове приміщення, без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено. У відповіді на відзив позивач з доводами відповідачів не погодився та на їх спростування пояснив, що реєстрація в Єдиному реєстрі досудових розслідувань повідомлень про кримінальне правопорушення, наявності в судах інших справ щодо реєстрації релігійної громади не дають підстав для оспорення правосуб`єктності громади Православної Церкви України, а доводи про реєстрацію спірного майна з порушенням чинного законодавства є голослівними. Відповідач [PERSON] не є священиком громади УПЦ (ПЦУ), не перебуває в трудових або інших правовідносинах з цією громадою, а тому вона не повинна забезпечувати житлом сторонню людину. Письмові заперечення відповідач не подавав. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали повністю. Відповідачі та їх представник позовні вимоги не визнали з наведених у відзиві підстав. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до положень частин 1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом ст.13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005). Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Установлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з проживанням відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] , які за вказаною\~адресою і зареєстровані, що підтверджується довідкою Новомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №281 від 27 червня 2019 року. Відповідачі користуються спірним житлом, зберігають свої речі та фактично в ньому проживають, відмовляючись його звільнити, що підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та складеними за їх участі актами про вручення заяви-звернення про виселення від 10 березня 2019 року, 07 квітня 2019 року, 22 травня 2019 року та 04 липня 2019 року. З наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 червня 2019 року будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами житловою площею 52м2 належить Релігійній громаді Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області, форма власності приватна. Підставами внесення державним реєстратором Сліпенком В.А. указаного вище запису в Державний реєстр відомостей про власника спірного житлового будинку слугувала заява уповноваженої особи [PERSON] , а підтвердженням підстав виникнення права власності розміщене в Здолбунівській районній газеті «Нове життя» від 21 червня 2019 року оголошення про втрату оригіналу свідоцтва про право власності. Обставини втрати оригіналу свідоцтва про право власності на спірне жило відповідачі заперечують та з наданого [PERSON] свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Новомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 24 вересня 2003 року, вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] належить Релігійній громаді Української Православної Церкви (релігійній громаді с.Нова Мощаниця Різдво-Богородичної парафії), форма власності зазначена колективна. Указом Архієпископа Рівненського і Острозького від 02 вересня 1996 року №121 священик [PERSON] призначений настоятелем Свято-Різдво-Богородичного храму села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області та з цього часу проживає у наданому йому релігійною громадою спірного житлового будинку для проживання. Отже спірні\~правовідносини між\~сторонами виникли\~щодо житлового\~будинку,\~який належить\~релігійній громаді\~села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області, при цьому право власності за Релігійною громадою Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви відповідачами не визнається через порушення, на їх думку, порядку зміни підлеглості релігійної громади, її назви та керівника. Відповідно до\~положень ст.2\~Закону України\~«Про свободу\~совісті та\~релігійні організації»\~в Україні\~усі правовідносини,\~пов`язані\~із свободою\~совісті і\~діяльністю релігійних\~організацій,\~регулюються законодавством\~України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього. Згідно ст.1\~Закону України\~«Про свободу\~совісті та\~релігійні організації»\~завданнями цього\~Закону є,\~зокрема, гарантування\~права на\~свободу совісті\~громадянам України\~та здійснення\~цього права; забезпечення відповідно до\~Конституції України,\~Декларації про державний суверенітет України\~та норм\~міжнародного права,\~визнаних Україною,\~соціальної справедливості,\~рівності,\~захисту прав\~і законних\~інтересів громадян\~незалежно від\~ставлення до\~релігії; подолання\~негативних наслідків\~державної політики\~щодо релігії\~і церкви; гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання. Статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійні організації згідно частин 1, 3 ст.18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності.\~У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Відповідно до положень ст.8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» у чинній редакції вбачається, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Рішення про\~зміну підлеглості\~та внесення\~відповідних змін\~або доповнень\~до статуту\~ухвалюється загальними\~зборами релігійної\~громади.\~Такі загальні\~збори релігійної\~громади можуть\~скликатися її\~членами. Зміна підлеглості\~релігійної громади\~не впливає\~на зміст\~права власності\~\~та інших\~речових прав\~такої релігійної\~громади,\~крім випадку,\~встановленого статтею\~18\~цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Аналіз вказаних норм законодавства про релігійні організації свідчить про те, що у разі зміни підлеглості, громадяни, які не згідні з таким рішенням, не втрачають свого права на користування культовою будівлею\~і майномрелігійної громади, яке перебуває у їхній спільній власності. Такі висновки узгоджуються з ч.2 ст.319 ЦК України, відповідно до якої власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. При цьому, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ч.5 ст.319 ЦК України). Суд погоджується з доводами позивача, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Разом з тим, Конституцією України передбачено також і захист права на житло. Так, положеннями статті 47\~Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Також механізм втручання у право на житло визначено ч.2\~ст.8 «Конвенції про захист права людини і основоположних свобод», який передбачає здійснення такого втручання згідно із законом та яке повинно бути необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, з огляду на гарантії, визначені Конституцією України та Європейською Конвенцією з прав людини, правомірність виселення особи залежить не лише від наявності нормативного акта, на підставі якого воно є можливим, але й висновку щодо співрозмірності такого заходу легітимній меті, яка переслідується виселенням. Наявність чи відсутність такої співмірності може визначатися з урахуванням конкретних обставин справи та зокрема, можливості особи забезпечити собі інше житло. Відповідно до ст.2 ЖК УРСРзавданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого\~Конституцією СРСР\~і\~Конституцією Української РСР\~права громадян\~на житло,\~належного використання\~і схоронності\~житлового фонду,\~а також\~зміцнення законності\~в галузі\~житлових відносин. Житлові відносини в Українській РСР регулюються\~Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік\~та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР (ст.3 ЖК УРСР). Згідно частин 1, 2 ст.4 ЖК УРСРжилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд, який включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду також включаються жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до\~Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік\~до цих\~будинків застосовуються\~правила,\~встановлені для\~громадського житлового\~фонду(ч.3 ст.4 ЖК УРСР). Спірний житловий будинок за своїм статусом не належить громадянинові на праві приватної власності, а є власністю релігійної організації та за свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 вересня 2003 року передбачала колективну форму власності, яка хоча і змінилося на приватну у зв`язку зі зміною законодавства України, однак суті не поміняло, оскільки релігійна громада складається з об`єднання громадян, а тому до цього житла підлягають застосуванню правила, встановлені для громадського житлового фонду. За таких обставин покликання позивача в обґрунтування своїх вимог на положення ст.ст.168, 169 ЖК УРСР, які застосовуються до житлових відносин, встановлених для приватного житлового фонду, та передбачають порядок припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, та порядок виселення наймача в разі припинення такого договору в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, є помилковими. Не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.77-78 ЦПК України про включення спірного житла рішенням районної ради відповідно до ст.118 ЖК УРСР до числа службових. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч.2 ст.109 ЖК УРСР). Підстав для виселення відповідачів відповідно до положень Глави 2 розділу ІІІ ЖК УРСР, яка застосовується до правовідносин з користування жилими приміщеннями в будинках громадського житлового фонду, позивач не навів та наявності іншого постійного жилого приміщення для проживання відповідачів, яке має бути зазначено у рішенні суду, не вказав. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі та не відповідають змісту порушеного права і характеру правопорушення, а тому у задоволені позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed