Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У лютому 2014 року прокурор м. Дніпродзержинська в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення юридичних фактів та визнання права власності посилаючись на те, що станом на день звернення до прокуратури [PERSON] виповнилося 76 років, тобто вона є особою похилого віку і її інтереси в суді може представляти прокуратура. Крім того, [PERSON] має статус ветеран праці і підпадає під категорію громадян, визначених законом, інтереси яких в суді може представляти прокурор. До прокуратури м. Дніпродзержинська звернулася [PERSON] з проханням захисту її порушених прав на спадкування майна після померлого 09.08.2013 року співмешканця [PERSON] Перевіркою за зверненням встановлено, що в період з 1993 року по серпень 2013 року [PERSON] спільно проживала із [PERSON] в с. Петриківка по пров. Колгоспному, 8. Вони вели спільне господарство, в них був спільний бюджет, вони жили однією сім'єю в розумінні ст.3 СК України, вони мали взаємні права та обов'язки відносно один одного та вирішували всі побутові та життєві справи спільно. Офіційно шлюб вони не реєстрували оскільки не вважали потрібним це робити, вони були дружніми, у них були почуття і вже були не молодими. Також встановлено, що [PERSON] останні роки спільного життя почав тяжко хворіти, у нього були метастази у печінці, він страждав від болю, не міг самостійно себе утримувати, потребував сторонньої допомоги та догляду. Тільки [PERSON], як дружина, його утримувала та забезпечувала, надавала йому допомогу та опіку. Крім неї, ніхто із близьких родичів чоловіка [PERSON] про нього не турбувався, догляду не надавав, хоча він був прикутий до ліжка. Після смерті 09.08.2013 року [PERSON] відкрилась спадщина. [PERSON] 05.02.2014 року звернулася до Третьої Дніпродзержинськоъ державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, яке належало померлому. Постановою державного нотаріуса Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори від 11.02.2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно [PERSON] у зв'язку з відсутністю в неї документів, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, а саме свідоцтва про шлюб. Факт спільного поживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується актом в складі багатьох свідків - мешканців Петриківки, які поставили свої підписи під дійсними фактами їх спільного проживання з 1993 року по 2008 рік на території Петриківського району по вул. Колгоспній, 8. Крім цього, відповідно до договору купівлі-продажу квартири 07.08.1997 року за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] придбали нерухоме майно - квартиру по вул. Інтернаціоналістів, 16/134, в якій вони зареєстровані та спільно проживали. Також 22.01.2004 року [PERSON] було відкрито пенсійний накопичувальний депозитний рахунок, на якому перебували кошти, які отримувалися [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання (пенсії, за продану машину), вказаний рахунок було закрито [PERSON] 27.10.2010 року, грошові кошти у розмірі 53.000,00 грн. без згоди [PERSON] Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася донька спадкодавця [PERSON] [PERSON] 1/2 частка майна повинна бути виключена із складу спадщини, оскільки майно було набуте [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання. Той факт, що [PERSON] без згоди цивільної дружини розпорядився належними їм на праві спільної сумісної власності грошовими коштами, які були розміщені на депозитному рахунку, дає підстави збільшити розмір частки при поділі спільного майна подружжя із врахуванням вартості майна грошових коштів, протиправно відчуженого її чоловіком. Депозитні договори в національній і іноземній валютах були відкриті [PERSON] протягом 2007-2012 років і отримані відсотки від цих договорів не були повернуті до сімейного бюджету. Про існування цих депозитних рахунків ні [PERSON], ні прокурору не було відомо. В зв'язку з тим, що [PERSON] прийняла спадщину після свого померлого батька в порядку спадкування за заповітом, вона повинна відшкодувати [PERSON] майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. За життя [PERSON] питання про поділ майна з цивільною дружиною [PERSON] не вирішувалось, і тому до [PERSON] перейшов обов'язок відшкодувати [PERSON] половину коштів по депозитним договорам, які за життя [PERSON] приховував від цивільної дружини, а саме суму 63440,74 грн. Уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд встановити факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] як дружини та чоловіка з 1993 року по 09.08.2013 року; визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та [PERSON] за кожним на 1/2 частину земельної ділянки площею 2 га на території Петриківської селищної ради; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів та рахунків в банківських установах на ім'я [PERSON]; стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 63440,74 грн. в рахунок шкоди, завданої померлим [PERSON] (т.1 а.с.1-5,208-211). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково (т.2 а.с.30-35): - встановлено факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] як дружини та чоловіка з 1993 року по 09.08.2013 року; - визнано право власності за [PERSON] і [PERSON], за кожним, на 1/2 частку квартири по вул. Інтернаціоналістів, 16/134 в м. Дніпродзержинську; - визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах на ім'я [PERSON], внесених ним в період з 1993 року по 09.08.2013 року; - стягнуто з [PERSON] та [PERSON] судовий збір в розмірі 23,50 грн. з кожної; - в іншій частині в позові відмовлено. В апеляційній скарзі (т.2 а.с.89-99) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки; - вся судова кореспонденція направлялась судом на іншу адресу, а не на адресу апелянта; - визнавши за позивачем право власності на 1/2 частки грошових коштів накопичених подружжям за певний період, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем в уточненій позовній заяві не було зазначено будь-якого періоду; - суд не прийняв до уваги наявні в матеріалах справи докази, згідно яких шлюбні відносини були припинені ще до смерті спадкодавця; - визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину вкладів в банківських установах, суд не встановив номерів рахунків, на яких перебували ці гроші; - спадкоємцем за заповітом є [PERSON], а тому відповідати за позовними вимогами повинна саме вона, а не апелянт. В іншій частині та іншими сторонами рішення суду першої інстанції не оскаржене. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах на ім'я [PERSON], внесених ним в період з 1993 року по 09.08.2013 року, суд першої інстанції встановив, що позивач та спадкодавець проживали однією сімєю, за час якого ними за спільні кошти було придбано спірну квартиру та накопичено грошові кошти на депозитному рахунку банківської установи. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Як встановлено судом першої інстанції, відповідач [PERSON] прийняла спадщину після смерті 09.08.2013 року свого батька [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Згідно ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. З матеріалів справи вбачається та не заперечується ані прокурором, ані самою [PERSON], що [PERSON] і [PERSON] проживали як дружина та чоловік по серпень 2010 року. Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як вбачається зі справи [PERSON] і [PERSON] проживали спільно, були повязані спільним побутом, взаємно піклувалися до серпня 2010 року. З оглянутих в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відмовних матеріалів № 4226/2010 (т.2 а.с.182-186) та 4070/2011 (т.2 а.с.187-192) вбачається, що згідно з поясненнями [PERSON] від 15.09.2010 року та від 04.11.2011 року та заявою [PERSON] від 04.11.2011 року [PERSON] і [PERSON] проживали спільно у цивільному шлюбі з 1995 року по 2010 роки. З цивільної справи № 2-2471/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартиро та зміну договору найму жилого приміщення (т.2 а.с.182-186) вбачається, що згідно з заявами [PERSON] від 13.12.2010 року на адресу голови районного суду та від 09.02.2011 року на адресу апеляційного суду [PERSON] і [PERSON] ні в законому, ні в цивільному шлюбі спільно не проживають, загального господарства не ведуть, оскільки з серпня 2010 року [PERSON] проживає у своєї доньки за адресою пр. Металургів, 48/55. З цивільної справи № 209/2292/15ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна вбачається, що при зверненні до суду з позовом в інтересах [PERSON] прокурор посилався на спільне проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 1995 року по 2010 рік (т.2 а.с.200-204). За таких обставин, коли судом встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] по серпень 2010 року, відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання [PERSON] і [PERSON] як дружини та чоловіка по 09.08.2013 року, тобто по час смерті останнього. З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] і [PERSON] як дружини та чоловіка по 09.08.2013 року підлягає зміні шляхом визначення строку їх спільного проживання як дружини та чоловіка по серпень 2010 року. Підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах на ім'я [PERSON], внесених ним в період з 1993 року по 09.08.2013 року. Позовні вимоги в цій частині, заявлені прокурором в інтересах [PERSON] в уточненій позовній заяві, не містять посилання на конкретні обставини, а саме: зазначення банківських установ, розміру грошових вкладів, дати укладання вкладних договорів, тобто є неконкретними і не підлягають задоволенню як передчасні. Крім того, ухваливши в цій частині рішення з посиланням на терміни внесення вкладів, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовна заяви такої вимоги не містить. Тому рішення суду першої інстанції в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах на ім'я [PERSON], внесених ним в період з 1993 року по 09.08.2013 року, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. З врахуванням цього відповідно до положень ст.88 ЦПК України підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] судового збору на користь держави. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed