Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати відповідачів усунути перешкоди його вільного спілкування з бабусею [PERSON] та визначити час для його спілкування з бабусею [PERSON], [INFO] за місцем її проживання [INFO] без присутності відповідачів та визнати за ним право догляду за бабусею. В обґрунтування позову вказав, що він народився у пологовому будинку № 56 м. Дніпропетровська [INFO]. З народження мав вади розвитку, а саме: частково відсутність пальців на правій руці і лівій нозі. 30 вересня 1987 року його біологічні батьки, відповідачі по справі, звернулися із заявою до Красногвардійської районної ради у м. Дніпропетровську про відмову від своєї дитини. Таким чином, з пологового будинку він опинився у будинку малечі, де перебував до чотирнадцятирічного віку, після чого його перевели до дитячого будинку-інтернату для дітей сиріт та дітей з особливими потребами, де він знаходився до вісімнадцяти років. Після випуску із будинку-інтернату він закінчив професіонально-технічне училище. Далі вступив до індустріально- педагогічного коледжу і здобув педагогічну освіту. Після чого отримав вищу освіту в Національному гірничому університеті м. Дніпропетровська. Упродовж усього періоду навчання йому бракувало грошей для існування, він перебував у дуже складному матеріальному становищі, але ніколи не звертався до своїх біологічних батьків за допомогою. Наскільки йому відомо відповідачі не були позбавлені батьківських прав, але вони не сплачували аліменти на його утримання. На даний час він працевлаштований, працює, має стабільне і достатнє матеріальне забезпечення, має своє окреме житло. Ніяких корисливих намірів щодо своїх біологічних батьків він не має. У житті він усього досяг самостійно, але просто відчуваю самотність і природне бажання спілкуватися з родичами. Тому він розшукав своїх біологічних батьків з єдиною метою поновити родинні стосунки і спілкуватися з ними, оскільки вони не були позбавленні батьківських прав. Він їм телефонував і надсилав листи, але відповіді жодного разу не отримував. Вони не бажають з ним спілкуватися, і також категорично відмовили йому надати інформацію щодо інших родичів. Більш того, вони почали принижувати його, через що він зазнав великі душевні страждання. Він самостійно зясував, що його дідусь [PERSON], [INFO] помер у 1987 році, але ж жива його бабуся [PERSON], [INFO]. Він розшукав її і зустрівся з нею. Від неї особисто він дізнався що його біологічні батьки відповідачі по справі у 1987 році повідомили її та інших родичів, що їхня новороджена дитина померла під час пологів. Бабуся і гадки не мала про його перебування у дитячому будинку, і взагалі про його існування, бо відповідачі ввели її в оману. Бабусі 84 роки, і вона за віком потребує догляду. Крім того, має захворювання опорно-рухомого апарату, і ледь пересувається, але мешкає сама у трикімнатній квартирі, фактично ізольована від усього світу. Як йому стало відомо, її дочка, його біологічна матір відвідує свою матір один раз на тиждень, так як вона зі своїм чоловіком мешкає окремо від неї на протилежному кінці міста, тому за таких обставин вона фактично не спроможна здійснювати належний догляд за бабусею. Він вважає, що догляд за хворою людиною у віці 84 роки здійснюється не належним чином. У той же час він має можливість здійснювати догляд за бабусею і допомагати їй матеріально, і також має на це законне право. Проте його біологічні батьки перешкоджають у його спілкуванні з бабусею, вони тримають її зачинену під замком, відмовляються надати йому можливість спілкуватися з нею, і надати час для побачень. Він має припущення, що вони поводяться таким чином, бо побоюються через мене у майбутньому втратити спадщину. Він немає шкідливих звичок, і у побуті характеризується позитивно, томі іншим чином не може пояснити таку їх поведінку. Звертає увагу, що він не має ніяких корисливих намірів щодо бабусі, він має щире бажання бути корисним для рідної йому літньої людини/, котра за віком і станом здоровя реально потребує допомоги, яку він цілком спроможний їй надати, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що його біологічні батьки не спростовують того факту що він не їх дитина, а мають лише претензії щодо його спілкування з бабусею. Його бабуся потребує, як людина похилого віку стороннього догляду. Його біологічні батьки не бажають щоб він до неї навідувався і спілкувався з нею. Сама бабуся не проти того щоб він з нею спілкувався але у присутності його біологічної матері, проте зазначила щоб не було при цього його біологічного батька. Коли він до неї прийшов, то бабуся сама відчинила двері, вона сама мешкає у квартирі. Бабуся взагалі не знала про його існування, бо їй повідомили батьки, шо він помер у пологовому будинку. Також питала його чому він раніше до неї не приходив, а він пояснив їй що виховувався у інтернаті. Потім бабуся його повідомила, що батьки заборонили їй відчиняти йому двері і спілкуватися з ним. Він має номер мобільного телефону його біологічного батька, проте на його прохання до батька поспілкуватися з його матірю батько йому відмовляє. Він приходив до своїх батьків, але ж йому не відкривали двері. По телефону батьки теж не бажають з ним спілкуватися. Батько взагалі йому сказав, що якщо він ще раз прийде він його спустить зі сходинок. Він не знає чи бабусю обмежували чт визнавали дієздатною. У судовому засіданні відповідач [PERSON] який за довіреністю є представником відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Суду пояснив, що ніхто позивачу не заперечував проти спілкування з бабусею. Коли позивач народився їм з дружиною головний лікар пологового будинку порекомендував відмовитися він нього і вони написали таку заяву. Через декілька днів вони з дружиною звернулися до пологового будинку їм сказали, що дитина померла і щоб вони забули про це. Ця історія почалася ще 15 років тому. До них додому приходив якийсь карлик і розмахуючи свідоцтвом про народження повідомив їх про існування позивача. Ця невідома людина ходила по сусідах і обливала його та дружину всяким брудом. Він був вимушений звернутися до дільничного інспектора, після чого усе начеб то припинилося. Потім почались якісь дзвінки і позивач звертався до нього як до батька, проте він не розуміє який він є йому батько. Він категорично проти того, щоб позивач мав право доглядати бабусю, оскільки бабуся не має розумових відхилень, не визнана обмежено дієздатною чи повністю дієздатною, вона сама собі готує їжу, самостійно пересувається по квартирі. Вона не має боргів по комунальним послугам, оскільки вони їй допомагають їх оплачувати. Його дружина не працює, тому кожного дня а іноді і через день навідує свою матір і залишається у неї ночувати. Усю необхідну допомогу по господарству і догляду, тобто придбання продуктів харчування, ліків, предметів першої потреби, тощо виконує її донька [PERSON] Щодо спілкування з бабусею, то хай вона сама вирішує чи спілкуватися їй з позивачем чи ні, але проти її утримання, оскільки бабуся не потребує стороннього догляду. Вважає, що позивач це навмисно робить з корисливих мотивів. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду пояснення про те, що позивач просто бажає спілкуватися з рідною людиною, йому від батьків нічого не треба. Позивач ходив до РАГСу і зясував, що його дідусь помер, але жива його бабуся. Він дізнався де вона мешкає і він разом з нею поїхали до бабусі. Вона поїхала з ним як група підтримки. Спочатку питалися у сусідів де така мешкає, були у домоуправника, яка їм повідомила, що бабуся живе одна, її родичі навіть не бажають за неї заплатити 400 грн. за тепловий лічильник. Позивач сплатив ці кошти, оскільки вважає, що це соромно, щоб так було. Коли піднялися до квартири, то вона через зачинені двері сказала бабусі, що привела їй онука. Після чого бабуся відкрила двері і впустила їх до квартири. Позивач поспілкувався з нею і розповів що батьки відмовилися від нього після чого він виховувався у будинку малечі, а потім у інтернаті для дітей сиріт. Бабуся взагалі не знала про його існування, оскільки батьки повідомили їй що дитина померла у пологовому будинку. Бабуся йому повідомила, що родичі, які проживали у Дніпрі вже усі померли. Також, бабуся не заперечувала у спілкуванні з позивачем, проте зазначила, щоб він усе погодив з Танею, а [PERSON] щоб при цьому не було. Проте відповідач не дає номер мобільного телефону відповідачки і у позивача немає можливості з нею поспілкуватися. Зі слів відповідача позивачу стало відомо, що відповідачка не бажає з ним спілкуватися, проте не відомо з яких причин. Бабуся цілком залежить від [PERSON], оскільки та привозить їй їжу, отримує її гроші і тому вона сказала, що потрібно узгоджувати їх зустріч з позивачем з донькою [PERSON]. Вислухавши сторони, свідка вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимогам ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії V-КИ № 453717 (а.с. 6). Відповідачі 30 вересня 1987 року відмовились від своєї дитини, що підтверджується особисто написаною та підписаною заявою [PERSON] та [PERSON], яка 30 вересня 1987 року була посвідчена державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрована у реєстрі за № 2-3660 (а.с.7). Таким чином, з пологового будинку [PERSON] опинився у будинку малечі, де перебував до чотирнадцятирічного віку, після чого він був переведений до дитячого будинку-інтернату для дітей сиріт та дітей з особливими потребами, де він знаходився до вісімнадцяти років. З пояснень позивача та свідка [PERSON] судом встановлено, що позивач [PERSON] розшукав своїх біологічних батьків відповідачів по справі, з метою поновити родинні стосунки і спілкуватися з ними, оскільки вони не були позбавленні батьківських прав. Він самостійно зясував, що його дідусь [PERSON], [INFO] помер у 1987 році, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії Ш-КИ № 668026 (а.с.9), але зясував, що жива його бабуся [PERSON], [INFO]. Сторони не заперечували того, що вони є родичами, що син\~\~відповідачів\~\~[PERSON] є онуком [PERSON]. З пояснень відповідача [PERSON] відомо, що він і його дружина не чинили перешкоди у спілкуванні позивача з бабусею та не заперечують проти цього. Позивач зустрічався зі своєю бабусею [PERSON], яка теж не заперечувала з ним спілкуватися, але тільки після того, як позивач погодить це питання з відповідачкою [PERSON] Тому суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем не було доведено та не зазначено доказів про те, що відповідачі по справі перешкоджають йому у зустрічі та спілкуванні з його бабусею [PERSON]. Що стосується позовних вимог позивача про визнання права догляду, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 264 СК України, внуки, правнуки зобов'язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Частиною 1 ст. 266 СК України передбачено, що повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має місце роботи, стабільний заробіток, по місцю роботи характеризується позитивно, проте позивач [PERSON] є інвалідом дитинства другої групи, у звязку з порушенням опори та пересування, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 411131 ( а.с. 8). Доводи позивач про те, що його бабуся є людиною похилого віку, яка не може самостійно за собою доглядати, а відповідачі не надають їй потрібний догляд та допомогу судом не може бути прийнято до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є повністю цивільно дієздатною особою, яка самостійно проживає та спроможна за собою доглядати. Має повнолітню дочку, яка є відповідачем по справі [PERSON], яка надає їй належне утримання. Людина, яка потребує догляду, має бути такою, що не може самостійно себе обслуговувати. Це встановлюється висновком медико-соціальною експертною комісією. Даного доказу позивачем не було надано суду. Проте, на запит суду, Комунальним закладом «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» 24 липня 2017 року надано відповідь за № 01-18/1093, відповідно до якої [PERSON] знаходиться на «Д» обліку у сімейного лікаря за місцем мешкання з діагнозом «Ішемічна хвороба серця, кардіосклероз ателосклеротичний, гіпертонічна хвороба ШШ ступеню, стадія 3, ризик СН2А, хронічний панкреатит у стадії ремісії, деформуючий остеоартроз колінних і тазостегнових суглобів, порушення функції суглобів 2ст., остеохондроз хребта» Хвора щорічно проходить диспансеризацію. В останній раз була оглянута сімейним лікарем 14 червня 2017 року. Лікарем було відкореговано лікування, дані рекомендації. Стан пацієнта протягом року стабільний (а.с. 25). Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що \~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд вважає, що стороною позивача не надано беззаперечних доказів щодо того, що [PERSON] перебуває у безпорадному стані, потребує допомоги саме від позивача, а також від відповідачів, а відповідачі могли надати таку допомогу але умисно ухиляються від її надання. Тому, за таких обставин, позовні вимоги задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed