Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м.Одеси із\~ позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договорів дарування від 16 червня 2016року та від 17 червня 2016року належить будинок №1е по вул.Учнівська в м. Одесі, в якому зареєстровані відповідачі у справі. Зазначала, що відповідачі у будинку не проживають. Місце проживання відповідачів в теперішній час їй не відомо, оскільки зв'язок із ними відсутній та до будинку вони не приходять. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловою площею у будинку №1е по вул. Учнівська в м.Одесі. Ухвалою суду від 10 жовтня 2017року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання його таким, що втратив право користування житлом - були залишені без розгляду (а.с.71). Представник позивача, діючий на підставі довіреності від 14 липня 2017 року у судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду заяву, якою позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження, у звязку з систематичною неявкою відповідачки в судові засідання (а.с.69,70) Відповідач [PERSON]в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.43,52,54). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, які беруть участь у справі, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книги третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що [PERSON]на праві власності на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 16 червня 2016року та від 17 червня 2016року належить 1/10 та 9/10 частин житлового будинку №1е по вул. Учнівська в м.Одесі (а.с.7-8, 9-10). Право власності [PERSON]на будинок №1е по вул. Учнівська в м.Одесі зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 червня 2016року та 17 червня 2017року, що підтверджується інформаційною довідкою (а.с.64-62). Відповідно до довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №2205 від 29 вересня 2016року, в зазначеному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.14). Встановлено, що [PERSON] в будинку №1е по вул. Учнівська в м. Одесі не проживає. Відповідно до довідки Управління інформаційної підтримки а координації поліції «102» ГУНП в Одеській області від 15 серпня 2017року, відомості щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, наявності судимості та перебування у розшуку відсутні(а.с.64,65-66). Згідно довідки Хмельницького ВП Мадиновського ВП у м. Одеса ГУНП в Одеській області, [PERSON] до відділу поліції з будь-якими заявами не звертався, у розшуку не значиться (а.с.67). Відповідно до відповіді КУ «Міська поліклініка №1» від 25 липня 2017року, [PERSON] до поліклініки не звертався, в електронному реєстрі населення не значиться(а.с.68). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Матеріалами справи встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку та набув право користування ним зі згоди колишнього власника будинку. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Право відповідача, який не є власником спірного будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося і право користування житлом відповідача. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач [PERSON]є новим власником будинку, яка не надавала згоди на вселення та реєстрацію у ньому відповідача, а останній був зареєстрований у будинку зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку про задоволення вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, оскільки після того, як особа, до якої вони вселилися, позбулась права власності, він став тимчасовим жильцем. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач відсутній в будинку понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 640,00грн., які сплачені позивачем у повному обсязі (а.с.1). На підставі ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved