Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є спадкоємцем за законом після своїх батьків - [PERSON], який помер [INFO] року, та [PERSON], яка померла [INFO] року. У зв'язку з тим, що її батько [PERSON] не зареєстрував право власності на будинок по [ADDRESS] після прийняття його до експлуатації, то постановою №4577/02-31 від 25.12.2015 року державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіна І.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок. Просить суд позов задовольнити. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд їх задовольнити. Представник відповідача - Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час, місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав. Суд, дослідивши доводи позивача та його представника, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилась [INFO] року у місті Харкові. Батьками позивача згідно актового запису про народження №1104 від 31.07.1959 року є: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 33). 04.11.1978 року у Дзержинському відділі державної РАЦС Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачем та [PERSON], після цього позивач взяла прізвище чоловіка - «[PERSON]», що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а. с. 38). Батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.12.1952 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а. с. 40). Згідно рішення виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих №30 від 06.12.1955 року, зміненого рішенням виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих №125/І від 20.03.1956 року, [PERSON] була надана у безстрокове користування земельна ділянка площею 400 кв.м. для будівництва власного житлового будинку по [ADDRESS] (а. с. 51-52). На підставі цих рішень між батьком позивача - [PERSON] та житловим правлінням Дзержинського району м. Харкова був укладений договір №22 від 20.04.1956 року на будівництво на вказаній вище земельній ділянці житлового будинку, сараю та вбиральні. Договір №22 від 20.04.1956 року відповідно до пункту 15 був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської нотконтори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №4-4689, і відповідно до чинного законодавства є дійсним (а. с. 48-50). Відповідно до вказаного вище договору, плану земельної ділянки (а. с. 53) та проекту на спорудження будинку батьки позивача на земельній ділянці площею 400 кв.м. за адресою: [ADDRESS] побудували дерев'яний будинок літ. А-1, сарай літ. Б, вбиральню літ. Г, льох літ. В. Це підтверджується технічним паспортом ХМБТІ від 24.09.1964 року (а. с. 29). У цьому документі відсутні будь-які штампи ХМБТІ про самочинне будівництво батьками позивача вказаних вище будівель на земельній ділянці площею 400 кв.м. за адресою - [ADDRESS]. В подальшому батьки позивача на зазначеній земельній ділянці до житлового будинку літ А-1 добудували цегляну прибудову літ. А1-1 та тамбур літ. а, а також сарай літ. Д. Це підтверджується технічним паспортом ХМБТІ від 03.04.1972 року. При виготовленні цього документу ХМБТІ здійснило відмітку про самочинне будівництво прибудови літ. А1-1. При цьому будь-які відмітки ХМБТІ про самочинне будівництво моїми батьками будинку літ. А-1 у технічному паспорті від 03.04.1972 року - відсутні (а. с. 23-28). Рішенням виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих №208 від 04.10.1972 року зазначені вище добудови були узаконені (а. с. 44). З прийняттям зазначеного вище рішення ХМБТІ анулювало у технічному паспорті відмітки про будь-яке самочинне будівництво на земельній ділянці площею 400 кв.м. за адресою - [ADDRESS]. У 1976 року також на земельній ділянці по [ADDRESS] батьки позивача до будинку літ А-1 добудували дерев'яну веранду літ. а-2 та дерев'яний тамбур літ. а-3. Оскільки будинок літ. А-1 по [ADDRESS] був остаточно побудований на підставі нотаріально посвідченого договору №22 від 20.04.1956 року, укладеного між [PERSON] та житловим правлінням Дзержинського району м.Харкова, то міською приймальною комісією Дзержинського району м. Харкова 20.01.1977 року був складений акт готовності та введення в експлуатацію будинку. Цей акт був затверджений рішенням виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих Харківської області №51 від 02.03.1977 року (а. с. 46-47). Відповідно до пункту 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР та Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 р., який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.31.1995 року. Згідно з пунктом 14 Переліку до документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, зокрема належать, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Водночас вказана вище Інструкція не передбачала обов'язкової реєстрації будинку або домоволодіння, оскільки така реєстрація здійснювалась виключно за бажанням власника згідно пункту 8 Інструкції. Таким чином, відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення у 1977 року права власності [PERSON] на будинок літ. А-1 з надвірними будівлями по [ADDRESS], належними правовстановлюючими документами, які підтверджують його право власності, є безпосередньо нотаріально посвідчений договір №22 від 20.04.1956 року, акт готовності та введення в експлуатацію будинку та рішення виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих Харківської області №51 від 02.03.1977 року, що також відповідає роз'ясненням у Листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». [INFO] року помер батько [PERSON] - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського обласного управління юстиції 10.08.2004 року (а. с. 14). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 ЦК України). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Будинок по [ADDRESS] був побудований батьками позивача [PERSON] під час шлюбу, а тому кожному з них належало по ? частині зазначеного нерухомого майна відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України. Зі смертю [PERSON] відкрилась спадщина - ? частина будинку по [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом були - позивач, дружина [PERSON] - [PERSON], брат позивача - [PERSON]. [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк подала до Шостої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після [PERSON], який помер [INFO] року, що підтверджується заявою від 30.10.2004 року (а. с. 56). Брат позивача - [PERSON] народився 27.08.1953 року. У актовому записі про народження №984 від 13.09.1953 року його батьками вказані: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується копіями запису акту про народження та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а. с. 35-37). Після смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину в порядку частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, оскільки на час смерті [PERSON] вони постійно мешкали разом з ним та була зареєстровані [ADDRESS], що підтверджується довідкою адміністрації Дзержинського району ХМР №к-1-1220/0/185-15-02-10 від 29.10.2015 року (а. с. 15-17). Таким чином, кожен зі спадкоємців після смерті [PERSON] має право на 1/6 частину спадщини (1/2частини будинку : 3 = 1/6 частина). [PERSON], [PERSON] не отримували у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON], який помер [INFO] року. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 10.08.2010. Зі смертю брата позивача - [PERSON] відкрилась спадщина - 1/6 частина будинку по [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом була його мати - [PERSON], яка прийняла спадщину в порядку частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, оскільки на час смерті постійно мешкала разом з ним та була зареєстрована [ADDRESS], що підтверджується довідкою адміністрації Дзержинського району ХМР №к-1-1220/0/185-15-02-10 від 29.10.2015 року. Інші спадкоємці першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] - відсутні, оскільки він був неодружений, дітей не мав. Таким чином, з прийняттям спадщини після померлих [PERSON], [PERSON] матері позивача - [PERSON] в порядку спадкування за законом має належати 1/3 частина будинку по [ADDRESS] (1/6 ч. +1/6 ч. = 2/6ч. =1/3ч.). За життя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], [PERSON] не отримувала. Також вона не отримувала свідоцтво про право власності на належну їй, як дружині, ? частину будинку по [ADDRESS]. Усього за життя [PERSON] мало належати 5/6 ч. вказаного вище будинку (1/2ч. +1/3ч. = 5/6ч.). Позивач також після смерті батька [PERSON] не отримувала у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину будинку по [ADDRESS]. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції [INFO] року (а. с. 12). На час смерті [PERSON] постійно мешкала та була зареєстрована [ADDRESS], що підтверджується довідкою адміністрації Дзержинського району ХМР №к-1-1220/0/185-15-02-10 від 29.10.2015 року. Зі смертю матері позивача - [PERSON] відкрилась спадщина - 5/6 частин будинку по [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є позивач, інших спадкоємців немає. Згідно з частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У встановлений законом шестимісячний строк позивач подала до Шостої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після [PERSON], яка померла [INFO] року. КП «ХМБТІ» довідкою №1602813 від 11.11.2015 року повідомило, що житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] складається з наступних будівель: житлового будинку з прибудовами літ. А-1, сараїв літ. Б., літ. Д, льоху літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі №1,2,4, колодязю №3, замощення «І». Також КП «ХМБТІ» вказало, що на вказаній вище земельній ділянці відсутні самочинні будівлі; вартість зазначених будівель становить 227 353 грн. Окрім того, КП «ХМБТІ» зазначило, що на вказаний вище будинок з надвірними будівлями право власності не оформлено. Оскільки у КП «ХМБТІ» [PERSON] не зареєстрував право власності на будинок по [ADDRESS] після прийняття його до експлуатації, то постановою №4577/02-31 від 25.12.2015 року державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіна І.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку по [ADDRESS] після померлого батька [PERSON] (а. с. 41). Також постановою №196/02-31 від 02.02.2016 року державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіна І.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 5/6 частин житлового будинку по [ADDRESS] після померлої матері [PERSON] на вказаних вище підставах (а. с. 42). Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів, у відповідності із частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, можуть бути визнання права. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеженийв його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як роз'яснено у пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. На вище вказаних підставах у батька позивача [PERSON] - [PERSON] за життя - у 1977 році у встановленому на той час законом порядку виникло право власності на побудований будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. В подальшому це право власності в порядку спадкування набули його спадкоємці - позивач, брат позивача та їхня мати. За таких обставин позивач на законних підставах прийняла спадщину після померлого [INFO] року батька [PERSON] та померлої [INFO] року матері [PERSON] При цьому нереєстрація свого часу [PERSON] будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] та неотримання матір'ю [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом не позбавляє позивача права на спадщину за законом. Як вбачається із відповіді Шостої харківської державної нотаріальної контори від 01.06.2016 року №1663/01-16, після померлого [INFO] року [PERSON], який проживав у [ADDRESS], була заведена спадкова справа №1014/2004. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася дочка померлого - [PERSON]. Після померлої [INFO] року [PERSON], яка проживала у [ADDRESS], була заведена спадкова справа №649/2015 року. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася дочка померлої - [PERSON]. Після померлого [INFO] року [PERSON], який проживав у [ADDRESS], спадкова справа не заводилася, із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався. На цей час свідоцтва про право на спадщину по жодній із спадкових справ нікому не видавалися (а. с. 85-88). Згідно інформаційної довідки №55726612 від 23.03.2016 року, відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за адресою: [ADDRESS], у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек, відсутні. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved