Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у жовтня 2007 року між відповідачкою та [PERSON], його матір'ю, був укладений попередній договір про купівлю-продаж житлового будинку по [ADDRESS] Разом зі своєю матір'ю він вселився до даного будинку та з того часу постійно проживає в спірному будинку. В подальшому договір купівлі-продажу укладений не був та тривали судові спори щодо даного будинку. За рішенням суду з відповідачки на користь [PERSON] стягнено кошти в розмірі 576 000грн., за яким триває виконавче провадження. У [INFO] року [PERSON] померла. Спадкоємцем усіх прав та обов'язків став він, її син - [PERSON] У виконавчому провадженні проведена заміна стягувача. Оскільки він тривалий час проживає в даному будинку, тому він є добросовісним набувачем та правомірно заволодів майном. Просив суд на підставі ст.ст. 395, 396, 397, 398, 399, 400 ЦК України, ст.ст. 25, 79 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 47,55 Конституції України визнати право користування будинком за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Просили задоволити на підставах та обставинах, зазначених в позовній заяві. У судовому засіданні відповідача проти позову заперечувала, подала суду письмові заперечення. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 03 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений попередній договір №023. Відповідно до умов договору [PERSON] зобов'язувалась продати, а [PERSON] придбати об'єкт нерухомості до 20 листопада 2007 року, який розташований за адресою: [ADDRESS] З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу між сторонами не був укладений. У судовому засіданні відповідачка суду пояснила, що оскільки між нею та [PERSON] тривав спір, тому вона надавала згоду саме їй на проживання в будинку, а не позивачу. У довідці №012 від 15 січня 2014 року Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вказано, що [PERSON] на час видачі довідки проживає за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, дана довідка не підтверджує позовних вимог, а саме правомірність вселення, існування згоди власника будинку на проживання, в ній не зазначені підстави вселення, часу проживання, несення витрат позивачем по утриманню майна. Відповідно до ст. 396, 396 ЦК України встановлено, що речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Підставою виникнення права володіння, як встановлено ст. 398 ЦК України, є договір з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. За ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Ст. 400 ЦК України передбачено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. У судовому засіданні позивач та його представник не надали суду доказів існування договору між [PERSON] та [PERSON] Існування домовленостей щодо проживання між відповідачкою та [PERSON] не підтверджує автоматичного права проживання позивача, оскільки станом на 2007 рік він був повнолітнім. Позивач на підтвердження позивних вимог не надав суду доказів щодо несення ним чи його матір'ю витрат на утримання будинку за час фактичного проживання. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено 590 275 грн. на відшкодування матеріальної та моральної шкоди через невиконання договірних зобов'язань, а саме неподання правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості. Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області №24896123 від 04 березня 2011 року відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду про стягнення боргу. На даний час виконавче провадження триває. Посилання позивача на Закон України «Про виконавче провадження» суд вважає безпідставним, оскільки норми даного закону поширюються на правовідносини щодо примусового виконання в тому числі судових рішень. Наявність виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду про стягнення боргу не є підставою для застосування ст. 79 Закону, оскільки за даною нормою виконуються судові рішення про вселення. На час розгляду справи судового рішення про вселення [PERSON] у спірний будинок суду подано не було. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року вказано, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Позивач звернувся до суду, посилаючись на правомірність вселення та проживання там тривалий час, разом з тим доказів цим обставинам суду подано не було. Пояснення, що він як спадкоємець [PERSON] має право там проживати не підтверджує даної обставини. Відповідно до вимог цивільного законодавства лише власнику належить право на користування, володіння та розпорядженням своїм майном, в тому числі й надавати згоду іншим особам права проживати з визначенням такого часу чи ні. Тому суд вважає, що ним не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він на законних підставах вселився в будинок, тобто не довів суду позовних вимог, тому у задоволенні позову суд відмовляє.

Outcome: dismissed