Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

у листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений ПНКМНО Чуловським В.А. 01.06.2018 року за № 7964, про стягнення грошових коштів за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. перебуває виконавчий напис, вчинений ПНКМНО Чуловським В.А. 01.06.2018 року за № 7964, за яким звернуто стягнення на його квартиру [ADDRESS] , котра була передана в іпотеку з метою забезпечення зобов`язань по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-308 від 24.07.2007 року, кредитором за яким є ПАТ «Укрсоцбанк», а боржником - [PERSON] З вказаним виконавчим написом він не згоден, так як вважає, що нотаріус не дотримався актів законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, так як заборгованість банком створена штучно, на момент вчинення виконавчого напису існував майновий спір між сторонами, так як в провадженні Дарницького суду перебувала справа про стягнення заборгованості по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-308 від 24.07.2007 року. Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати виконавчий напис, вчинений ПНКМНО Чуловським В.А. 01.06.2018 року за № 7964, про стягнення заборгованості таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою від 26.11.2018 року відкрито провадження у цивільній справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.02.2019 року (а.с. 54-55). Ухвалою від 01.04.2019 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 24.05.2019 року (а.с. 85-86). В судове засідання 24.05.2019 року позивач, який у встановленому порядку повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не з`явився. В матеріалах справи міститься заява представника позивача - адвоката Пономарьова М.М. про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що вимоги позову та його обґрунтування підтримує, просить суд позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 79). Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, подав пояснення, в котрих просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та недоведеністю, а також подав клопотання про закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору, оскільки позивач ще 30.01.2019 року погасив заборгованість в повному обсязі (а.с. 67-71, 83). Треті особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились, про причини неявки не повідомили, пояснень щодо позову не надали. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За правилами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи вбачається, що 04.07.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-308 (а.с. 15-19, 24-25). Відповідно до умов вказаного договору із відповідними змінами банк надав позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами зі сплатою 16% річних в межах максимального ліміту заборгованості до 214 500,00 грн. строком до 23.07.2017 року. З метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] основного зобов`язання, 04.07.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та позивачем [PERSON] було укладено іпотечний договір № 028/15-397, котрим [PERSON] було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 20-23). ПНКМНО Чуловським В.А. 01.06.2018 року за № 7964 вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру [PERSON] [ADDRESS] , котра була передана ним в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-308 від 24.07.2007 року, кредитором за яким є ПАТ «Укрсоцбанк», а боржником - [PERSON] , і за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки запропоновано задовольнити вимоги стягувача частини боргу, що виник внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 05.08.2016 року по 05.12.2017 року в розмірі 599 428,55 грн., а саме: заборгованості за кредитом - 237 807,59 грн.ж; заборгованості за відсотками за користування кредитом, - 361 620,96 грн. (а.с. 14). Судом встановлено, що вказаний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. (а.с. 32-40). Згідно положень ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», на яку посилається позивач, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 цього Закону визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Главою 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно до 1.1. даної Глави для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У відповідності до п. 3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4). Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 29.6.1999 року № 1172. Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитним правовідносин, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. За умовами п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992 року № 2 оскаржується тільки відмова у вчиненні виконавчого напису, а правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оскаржена боржником лише в позовному порядку. При безспірності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Крім того, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. При цьому Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 р. у справі № 6-158цс15 також висловлена правова позиція, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України, позивач також не скористався, клопотань про витребовування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні матеріали, на підставі яких був вчинений виконавчий напис, суд позбавлений можливості перевірити доводи позивача щодо безпірності заборгованості та щодо спливу строку, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис. Посилання позивача на майновий спір щодо суми боргу, котрий, на його думку, мав місце на момент вчинення виконавчого напису, судом оцінюється критично, а тому не приймається до уваги, з огляду на те, що з наявних у матеріалах справи копій позовної заяви та заяви про відкриття провадження 30.01.2018 року Дарницького районного суду м. Києва, вбачається, що позивачем був ПАТ «Укрсоцбанк», який звернувся за захистом своїх прав. Крім того, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-887цс17. Проте, зважаючи на те, що в даній справі також достовірно не встановлено, що на час вчинення виконавчого напису в судах на розгляді перебував спір між сторонами у справі, доказів звернення позивача щодо оспорювання суми боргу, останнім в розпорядження суду не надано, так само як результатів розгляду справи Дарницьким районним судом м. Києва за позовом ПАТ «Укрсоцбанк», на яку позивач посилався як на доказ відсутності безпірності. Будь-яких заперечень щодо суми заборгованості позивач також не пред`явив. Доказів в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України в розпорядження суду надано не було. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи пояснень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed