Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2016 року. В цьому будинку зареєстрований попередній власник. Після укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] звільнила вказаний будинок, проте, до теперішнього часу залишається зареєстрованою в ньому. Просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити (а.с.28). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.23, 27, 32), заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, причини неявки суду не повідомила, відзив не надала. Суд на підставі ст.ст.223, 280-281 ЦПК України, за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що право власності на будинок, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дмитренко М.Р., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 13.09.2016 року, зареєстровано в реєстрі за №1698 (а.с.6-7). У відповідності до п.5.8 Договору продавець заявив, що у відчужуваному житловому будинку на день посвідчення договору купівлі-продажу малолітніх та неповнолітніх дітей не зареєстровано, що підтверджено довідкою вуличного комітету №18 в м. Бердянськ від 13.09.2016 року. На даний час відповідач зареєстрований у вказаному вище будинку(а.с.16, 19). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11). Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такою особою жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З огляду на наведені вище приписи закону, право користування житловим приміщенням є похідним від права власності на нього. З урахуванням викладеного, зібраних та досліджених по справі доказів, встановлених обставин, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п. 26 вказаних вище Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved