Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона у період з 03.08.2009 року по 14.09.2015 року працювала у ПрАТ «Азовелектросталь», де їй припинили виплачувати заробітку плату. 14.09.2015 року вона була звільнена з підприємства за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із нею проведений не був. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі викладеного, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2014 року по 14.09.2015 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 15.09.2015 року по день винесення рішення суду. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов визнав частково та підтвердив, що існує заборгованість підприємства із заробітної плати перед позивачем в розмірі 2962,77 грн. Вказав, що сума середньоденного заробітку позивача становить 76,98 грн. При цьому зазначив, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 14.09.2015 року позивач не працювала (цей день у табелі відмічений літерою «П», що є днем відсутності працівника на роботі у разі простою), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинна була предявити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з вимогою про розрахунок не зверталась, тому відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України. У звязку із чим, вважав, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, необхідно відраховувати з дня звернення [PERSON] до суду з позовом, а саме з 04.02.2016 року. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період часу з 03.08.2009 року по 14.09.2015 року працювала у відповідача, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 14.09.2015 р. позивач була звільнена з підприємства за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки від 09.03.2016р. Вих. № 382 сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON], станом на 09 березня 2016 року складає 2962,77 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 2962,77 грн. з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 14.09.2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 14 вересня 2015 року стоїть позначка «П», що є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мала обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже, перебування підприємства в режимі простою та не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивач не надала до суду доказів того, що вона зверталась із заявою до відповідача про виплату їй суми заборгованості по заробітній платі, а тому такою вимогою, відповідно до ст. 116 КЗпП України, слід вважати дату звернення [PERSON] до суду із цим позовом 04.02.2016 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати звернення [PERSON] до суду із цим позовом, тобто з 04.02.2016 року по день ухвалення рішення, оскільки станом на теперішній час відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню суду наданий не був. У свою чергу, згідно наданої відповідачем довідки-розрахунку, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 76,98 грн., що на думку суду, відповідає встановленому Порядку. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години на 2016 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 04.02.2016р. по 22.03.2016р. складає 33 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 04.02.2016р. по 22.03.2016р. складає 2540,34 грн. (33 дні х 76,98 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 2540,34 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved