Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 20 лютого 2005 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 205. Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, з 2012 року спільного господарства вони ведуть, проживають окремо, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам та інтересам малолітнього сина й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. Крім того, посилаючись на те, що відповідачка майже весь вільний час приділяє друзям, не працевлаштована, жодного самостійного доходу не отримує, не проводить час із їх малолітнім сином та не займається його вихованням, при цьому усім матеріальним забезпеченням дитини займається він особисто, забезпечує дитину усім необхідним та на даний час син проживає разом із ним, просив також вирішити питання про визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO] року разом із ним як батьком дитини. До відкриття провадження у справі, позивач звернувся до суду із заявою, в якій посилаючись на те, що спір між ним та відповідачкою щодо визначення місця проживання сина вирішено в добровільному порядку та між ними укладено в нотаріальному порядку угоду про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини разом із ним, просив позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини залишити без розгляду. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2015 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України заяву [PERSON] задоволено та його позов в частині визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. У судове засідання позивач не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також вказав на те, що поданий позов підтримує в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву, в якій вказала на те, що проти задоволення позову не заперечує, просила розгляд справи провести у його відсутності. Так, відповідно до ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, ураховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання провадилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 20 лютого 2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 205 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Батьками малолітньої дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). При цьому, як убачається з наявних у справі доказів, між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини та поділу спільного майна. Зокрема, відповідно до нотаріально посвідченого договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного 10 лютого 2015 року між позивачем та відповідачкою, сторони як батьки малолітнього [PERSON], за взаємною згодою домовились про місце проживання сина та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір'ю, яка проживає окремо від сина й відповідно місцем проживання сина визначили місце проживання батька [PERSON], який бере на себе обов'язок утримувати та виховувати сина [PERSON], [INFO] року. Крім того, за умовами даної нотаріально посвідченої угоди, сторони визначили, що у разі зміни місця проживання сина, батько зобов'язується попереджувати мати письмово із зазначенням точного місця проживання сина не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Також умовами угоди визначено, що мати буде проживати окремо від батька та сина, що за домовленістю батьків не може вважатися перешкодою для реалізації матір'ю прав і обов'язків з виховання сина, а також мати зобов'язується приймати спільну і рівну за обсягом з батьком участь у забезпеченні життя сина. Умови участі матері в матеріальному забезпеченні та утриманні сина визначаються за домовленістю батьків (а.с. 12). Дана угода є дійсною та сторонами, у тому числі відповідачем не надано суду доказів на підтвердження визнання даної угоди недійсною чи скасування відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання сина й відповідно за домовленістю сторін місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з батьком дитини [PERSON], а також встановлено й те, що саме позивач здійснює утримання дитини та займається його вихованням. Крім того, судом також достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я сторін розпалась й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, з літа 2012 року проживають окремо та не ведуть спільного господарства. При цьому, відповідачем належних та допустимих доказів на спростування вказаного не надано. За таких обставин, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також подані сторонами письмові заяви, в яких сторони не заперечували проти розірвання шлюбу, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, на даний час шлюб носить формальний характер, у зв'язку із чим приходить підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved