Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відкритого акціонерного товариства «Синельниківський райагрохім» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. У позовній заяві позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 квітня 1996 року за наказом № 13-к, виданого керівником Синельниківського державного районного підприємства по агрохімічному обслуговуванню «Родючість» (найменування якого було змінено на ВАТ «Синельниківський райагрохім»), [PERSON] було звільнено з займаної посади. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 2-1 від 29 вересня 1998 року [PERSON] було поновлено у ВАТ «Синельниківський райагрохім» на посаді інженера по технічній безпеці та безпеці руху (охорони праці) та вирішено стягнути на користь [PERSON] заробітну плату у розмірі 4829,57 грн. Проте вказане рішення суду не було виконано і позивача не було поновлено на посаді протягом 17 років. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03 липня 2003 року порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Синельниківський райагрохім». За результатами підготовчого засідання господарським судом введено процедуру розпорядження майном боржника, арбітражного керуючого [PERSON] призначено розпорядником майна ВАТ «Синельниківський райагрохім», та виконавчий лист по справі № 2-1 було передано для виконання арбітражному керуючому. У подальшому вимоги виконавчого листа про стягнення на користь позивача грошових коштів відповідачем були виконані. На звернення позивача до відповідача про поновлення його на роботі, відповідач повідомив, що у нього, як у ліквідатора, відсутні повноваження щодо прийняття на роботу чи поновлення будь-яких осіб на роботі до підприємства, яке не здійснює підприємницької діяльності. Відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 03 лютого 2015 року по справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) вказані дії відповідача були визнані неправомірними та частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення на роботі скасовано, справу в частині відмови у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення на роботі направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. За результатами нового розгляду вказаної справи ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року по справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) заяву [PERSON] про поновлення на роботі задоволено, зобовязано ліквідатора ВАТ «Синельниківський райагрохім» [PERSON] виконати рішення Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 29 вересня 1998 року по справі № 2-1, поновити [PERSON] на роботі у ВАТ «Синельниківський райагрохім». Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2015 року у задоволенні апеляційної скарги ліквідатора [PERSON] на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року відмовлено, вказану ухвалу суду від 31 березня 2015 року залишено без змін. Відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 21 липня 2015 року касаціну скаргу арбітражного керуючого [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2015 року залишено без змін. 15 жовтня 2015 року ліквідатор ВАТ «Синельниківський райагрохім» [PERSON] було внесено запис до трудової книжки позивача про поновлення на роботі відповідно до наказу від 21 вересня 2015 року, проте даний запис не засвідчений печаткою підприємства, а тому рішення суду щодо поновлення на роботі [PERSON] на його думку не є виконаним. Грошові вимоги до відповідача, повязані зі стягненням заробітної плати, інших зарахувань за період до 29 вересня 2002 року були виконані. У звязку з вищевикладеним позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі за період з 30 вересня 2002 року по 01 грудня 2015 року у розмірі 738\~752,70 грн. Позивач надав суду заяву з проханням розглядати дану цивільну справу за його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а. с. 66). Відповідач у судове засідання не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток з викликом у судове засідання, про причини неявки суду не повідомила, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог 8\~Розділу ІІІ ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення даного позову з таких підстав. Судом встановлено, що 30 квітня 1996 року за наказом № 13-к , виданого керівником Синельниківського державного районного підприємства по агрохімічному обслуговуванню «Родючість» (найменування якого було змінено на ВАТ «Синельниківський райагрохім»), [PERSON] було звільнено з займаної посади. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 2-1 від 29 вересня 1998 року [PERSON] було поновлено на посаді у ВАТ «Синельниківський райагрохім» на посаді інженера по технічній безпеці та безпеці руху (охорони праці) та вирішено стягнути на користь [PERSON] заробітну плату у розмірі 4829,57 грн. (а.с. 8-27). Проте вказане рішення суду не було виконано і позивача не було поновлено на посаді протягом 17 років. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03 липня 2003 року порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Синельниківський райагрохім». За результатами підготовчого засідання господарським судом введено процедуру розпорядження майном боржника, арбітражного керуючого [PERSON] призначено розпорядником майна ВАТ «Синельниківський райагрохім», та виконавчий лист по справі № 2-1 було передано для виконання арбітражному керуючому. Відповідно до письмових пояснень позивача у позовній заяві у подальшому вимоги виконавчого листа про стягнення на користь позивача грошових коштів відповідачем були виконані. На звернення позивача до відповідача про поновлення його на роботі, відповідач повідомив, що у нього, як у ліквідатора, відсутні повноваження щодо прийняття на роботу чи поновлення будь-яких осіб на роботі до підприємства, яке не здійснює підприємницької діяльності. Відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 03 лютого 2015 року по справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) вказані дії відповідача були визнані неправомірними та частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення на роботі скасовано, справу в частині відмови у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення на роботі направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області (а.с. 28-34). За результатами нового розгляду вказаної справи ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року по справі № Б15/118-07(Б40/29/137/03) заяву [PERSON] про поновлення на роботі задоволено, зобовязано ліквідатора ВАТ «Синельниківський райагрохім» [PERSON] виконати рішення Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 29 вересня 1998 року по справі № 2-1, поновити [PERSON] на роботі у ВАТ «Синельниківський райагрохім» (а.с. 35-37). Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2015 року у задоволенні апеляційної скарги ліквідатора [PERSON] на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року відмовлено, вказану ухвалу суду від 31 березня 2015 року залишено без змін. Відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 21 липня 2015 року касаціну скаргу арбітражного керуючого [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2015 року залишено без змін (а.с. 38-45). 21 вересня 2015 року ліквідатор ВАТ «Синельниківський райагрохім» [PERSON] було внесено запис до трудової книжки позивача про поновлення на роботі відповідно до наказу № 1-к, проте даний запис не засвідчений печаткою підприємства (а.с. 47-52). 15 жовтня 2015 року до трудової книжки [PERSON] було внесено запис про звільнення з посади інженера з технічної безпеки у звязку з ліквідацією підприємства відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Як зазначив позивач у позовній заяві грошові вимоги до відповідача, повязані зі стягненням заробітної плати, інших зарахувань за період до 29 вересня 2002 року були виконані. Відповідно до листа Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 15 грудня 2015 року № 10-23/209 середня заробітна плата штатного працівника по Дніпропетровській області у жовтні 2015 року склала 4675,65 грн. (а.с. 45). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами\~Кодексу законів про працю України. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з\~ст. 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до\~ст. 4 КЗпП України\~законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.1\~ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до п. 5\~Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 Постанови № 100 від 08 лютого 1995 року середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до проведеного розрахунку за період з 30 вересня 2002 року по 01 грудня 2015 року заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду складає 738\~752,70 грн. Згідно з\~ст. 5-1 КЗпП України\~Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Таким чином оцінюючі докази досліджені у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 738\~752,70 грн. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України\~суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 6890,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved