Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою, в якій просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 07.04.2010 отримав ордер № [NUMBER] на право зайняття службового жилого приміщення - службової квартири [ADDRESS] . Після укладання шлюбу з [PERSON] - донькою позивача, в зазначеній квартирі проживав відповідач [PERSON] , а з 01.12.2011 року за заявою позивача він був зареєстрований у вказаній квартирі. Після розлучення відповідач виїхав у невідомому напрямку та з 15.07.2015 року у квартирі [ADDRESS] не проживає. Відповідач неодноразово обіцяв знятися з реєстрації, але в подальшому припинив будь-які контакти з позивачем та з реєстрації не знявся, у зв`язку з чим і поданий даний позов до суду. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.12.2018 відкрито провадження за даною позовною заявою, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів зі дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, подати відзив на позовну заяву. 12.02.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не прибув, 03.06.2019 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення повістки та публікації оголошення на веб-порталі судової влади України, наданим процесуальним правом подання до суду відзив на позовну заяву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не скористався, тому суд, з урахування позиції позивача, ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Судом, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи у їх сукупності, встановив наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 07.04.2010 позивач [PERSON] , а також його сім`я в складі дружини [PERSON] та доньки [PERSON] , отримали ордер № [NUMBER] на право зайняття службового жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] (а. с. 2). Позивач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі з 02.09.2010, що підтверджується копією його паспорта (а.с. 3 зворотня сторона). Відповідно до копії паспорта відповідача [PERSON] , він зареєстрований у спірній квартирі з 01.12.2011(а.с. 4 зворотня сторона). На підтвердження факту не проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 15.07.2015 року, позивачем наданий акт від 26.10.2018 року, підписаний майстром будинку, та письмові свідчення свідків (а. с. 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11). Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Кривіцька і Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Досліджуючи надані позивачем докази, які на його думку підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі понад шість місяців, суд вважає їх неналежними. Так, позивачем наданий до суду акт підтвердження фактичного місця не проживання особи від 26.10.2018 підписаний майстром будинку. Однак, як вбачається з даного акту у ньому відсутні відомості про мешканців будинку [ADDRESS] , які його складали, а саме не зазначені номера квартир, прізвища, ім`я та по батькові осіб, їхні підписи (а. с. 5). Щодо наданих письмових свідчень, які містяться в матеріалах справи на аркушах 6, 7, 8, 9, 10 11, то слід зазначити що чинний ЦПК України передбачає, що показання свідка можна отримали лише шляхом безпосереднього виклику його до суду без подання заяви свідки (за виключенням правила 10 питань, коли така заява повинна бути подана). Виклик свідка до суду здійснюється за заявою учасника справи, у якій викладаються обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка подається до або під час підготовчого судового засідання, а у разі спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання. Оскільки особи, які підписували свідчення не давали своїх пояснень в якості свідка в судовому засіданні, тому суд вважає, їх письмові свідчення неналежним доказом. З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 15.07.2015 , тобто більше ніж понад шість місяців без поважних причин, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed