Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У лютому позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, але згодом уточнила свої позовні вимоги та просила суд: визнати договір купівлі-продажу квартири дійсним, визнати право власності на квартиру, визнати іпотечний договір недійсним, припинити у державних реєстрах відповідні записи про заборону та іпотеку нерухомого майна, треті особи: [PERSON], Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Заводський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції. В обґрунтування уточненого позову позивач, [PERSON] зазначила, що 01 серпня 2008 року між нею та [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу продавець зобовязався не пізніше 31 грудня 2015 року передати у власність Позивача квартиру [ADDRESS]; а [PERSON] оплатила вартість квартири у сумі 340.000 грн. Договір був укладений у простій письмовій формі і підписаний сторонами. Така домовленість між сторонами була зумовлена тим, що позивачка виїздила на роботу за кордон і у неї не було часу для нотаріального оформлення договору з продавцем квартири. Відповідачу, на час продажу ця квартира юридично не належала, однак він взяв на себе зобовязання оформити всі необхідні документи на себе а потім укласти нотаріальний договір з позивачкою. Позивачка передала а Відповідач отримав грошові кошти у сумі 340.000 (триста сорок тисяч) грн., про що була написана розписка. 06 серпня 2008 року, за рахунок грошових коштів, отриманих від позивачки, на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] став власником квартири [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації». Після придбання спірної квартири відповідач передав позивачці всі право встановлювальні документи на квартиру і позивачка зареєструвалася у ній. У грудні 2015 року Позивачка звернулася до відповідача з проханням виконати умови договору і переоформити спірну квартиру на неї, однак він відмовився це зробити і повідомив, що передав спірну квартиру в іпотеку. Від нотаріуса, шляхом витребування інформаційної довідки з державних реєстрів речових прав на нерухоме мано та реєстру обтяжень нерухомого майна позивачка дізналася, що 06.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір. На теперішній час сума боргу за цим кредитом є несплаченою. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Вважає, що їй фактично належить квартира [ADDRESS] так як вона дала гроші відповідачу на її придбання. Крім того позивачка вважає, що так як вона не надавала згоди на укладення договору іпотеки спірної квартири, а тому такий договір слід вважати недійсним. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача, та інших учасників розгляду справи, не заперечую проти ухвалення заочного рішення та розгляду справи без застосування технічних засобів. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст. 77 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 169 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення. Треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, судова повістка виклик направлена третім особам на останню відому суду адресу і в силу ст. 77 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 169 ЦПК України суд вважає причини неявки третіх осіб неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відсутня. Відповідно д ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав: Судом встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2008 року між позивачкою [PERSON] з одного боку та відповідачем, [PERSON] з іншого, в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу відповідач зобовязався не пізніше 31 грудня 2015 року передати у власність Позивача квартиру [ADDRESS], загальна площа 71,40 кв. м., житлова площа 53,60 кв. м.; а Позивач оплатила вартість квартири у сумі 340.000 грн. Судом встановлено, що договір був укладений у простій письмовій формі і підписаний сторонами, хоча на час укладання договору купівлі-продажу, спірна квартира юридично відповідачу не належала, однак він взяв на себе зобовязання оформити всі необхідні документи на себе а потім укласти нотаріальний договір з позивачкою. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка передала а Відповідач отримав грошові кошти у сумі 340.000 (триста сорок тисяч) грн., що підтверджується відповідною розпискою. З матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 2008 року, за рахунок грошових коштів, отриманих від позивачки, на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] оформив на себе право власності на квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири, крім того право власності на спірну квартиру було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 14.08.2008 року, номер витягу 19888835, реєстраційний номер 14936433, що підтверджується відповідним витягом з державного реєстру. Після придбання спірної квартири відповідач передав позивачці всі право встановлювальні документи на квартиру і позивачка зареєструвалася у ній, що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання у квартирі. Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму. Як зазначено в статті 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 204 ЦК України «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». Як зазначено в статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Стаття 321 ЦК України визначила, що: « Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Стаття 392 Цивільного кодексу України визначила, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд приходить до висновку, що між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони дійсно був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], позивач передав грошові кошти у сумі 340.000 (триста сорок тисяч) грн.. а [PERSON] ці грошові кошти отримав та взяв на себе зобовязання продати спірну квартиру позивачу у строк не пізніше 31.12.2015 року - після оформлення квартири на своє імя. Письмовими доказами які підтверджують домовленість сторін щодо настання правових наслідків укладеного правочину є укладений у простій письмовій формі договір купівлі продажу квартири, підписаний сторонами, наявність у Позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру, які були передані йому [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір ВКР 789523, р-р 5148 за кредитним договором від 06.08.2008р. На теперішній час сума боргу за цим кредитом є несплаченою. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. На підставі ст. 73 ЗУ «Про нотаріат», у звязку із посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] було накладено заборону відчуження, до припинення договору іпотеки. Згідно умов іпотечного договору не вбачається надання згоди на його укладення іншим співвласником [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 07.12.2012 року приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] було зареєстровано договір про передачу прав за іпотечним договором, 2187 від 28.11.2012 року та внесено відповідні зміни в Державний реєстр іпотек, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою. Стаття 369 ЦК України визначила, що «розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Стаття 578 ЦК України зазначає, що «майно, яке є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників». Відповідно до статті 577 ЦК України договір застави нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Суд приходить до висновку, що на час укладення іпотечного договору, квартира [ADDRESS] фактично перебувала у власності позивачки, яка надала грошові кошти на придбання спірної квартири, проти не здійснила реєстрації права власності на квартиру через відмову відповідача. У матеріалах справи відсутні відомості, що [PERSON], як власниця, надавала письмову згоду на укладення іпотечного договору ВКР 789523 від 06.08.2008 року, для передання належної їй квартири в іпотеку ПАТ «Сведбанк». На цій підставі дії [PERSON] з укладення оскаржуваного іпотечного договору, слід вважати такими, що вчинені з перевищенням необхідних повноважень, а отже вимога щодо визнання іпотечного договору недійсним підлягає задоволенню. Стосовно накладеного державними виконавцями відділів ДВС Дніпродзержинського МУЮ, арештів на спірну квартиру у звязку з наявністю рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, наявність таких арештів є незаконним, з мотивів встановлення факту перевищення [PERSON] своїх повноважень як співвласника квартири на укладення іпотечного договору від 06.08.2008 року та встановлення факту відсутності згоди Позивача на укладення цього договору та передання спірної квартири в іпотеку. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідність до ст.66 ЦПК України, висновок уповноваженої особи - докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом є доказом, який підтверджує обставини по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved