Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що автомобіль марки «Nissan Note», реєстраційний номер [NUMBER] , на праві власності належить [PERSON] 08 лютого 2018 року приблизно о 19 годині відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 110558», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи рух по проїжджій частині вулиці Овідіопольська дорога з боку вулиці Центральний аеропорт у напрямку вулиці Аеропортівська, навпроти АЗС «БРСМ», здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Nissan Note», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , яка здійснювала рух у зустрічному йому напрямку. Унаслідок ДТП водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження у виді рублених ран у області колінних суглобів, ЗЧМТ, СГМ, а водій [PERSON] . - тілесні ушкодження у виді забиття передньої брюшної стінки та правого колінного суглобу. Автомобілі, якими керували [PERSON] та [PERSON] внаслідок ДТП зазнали механічних ушкоджень. [PERSON] зазначала, що в результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідача [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та страховою компанією було здійснене часткове відшкодування шкоди [PERSON] в розмірі 83524,14 гривень у позасудовому порядку. Ураховуючи викладене позивач вважає, що відшкодовувати залишок заподіяної майнової шкоди повинно ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» як страховик винної особи, а відшкодовувати заподіяну моральну шкоду повинен [PERSON] як особа, що цієї шкоди завдала. У зв`язку з цим [PERSON] просила суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» майнову шкоду в розмірі 79263,75 гривень, вартість висновку експерта у розмірі 2800,00 гривень, а також стягнути з [PERSON] вартість послуг евакуатора у розмірі 1600,00 гривень, вартість послуг зберігання автомобіля на штрафмайданчику в розмірі 860,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 50000,00 гривень. Процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву відповідачі не скористались, відзиви на позовну заяву [PERSON] до суду не надходили. Водночас від представників ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» неодноразово надходили клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07 травня 2019 року було призначене судове засідання в режимі відеоконференції та доручено Голосіївському районному суду міста Києва забезпечення її проведення за участі представника ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО». Але представник ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Представник ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явились, відповідачі повідомлялись судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно з частиною 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, врахувавши позицію сторони позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що [PERSON] є власником автомобілю марки «Nissan Note», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 01 жовтня 2015 року. 08 лютого 2018 року приблизно о 19 годині [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 110558», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи рух по проїжджій частині вулиці Овідіопольська дорога з боку вулиці Центральний аеропорт у напрямку вулиці Аеропортівська, навпроти АЗС «БРСМ», здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Nissan Note», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , яка здійснювала рух у зустрічному йому напрямку. У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, та тілесні ушкодження отримали водії автомобілів - [PERSON] та [PERSON] . Згідно з постановою Приморського районного суду міста Одеси у справі про адміністративне правопорушення №522/3234/18 від 16 березня 2018 року, суд установив наявність у діях [PERSON] порушення пунктів 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України під №1306 від 10 жовтня 2001 року, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Відповідно до судового рішення [PERSON] визнано винуватим у вчиненні відповідного адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. За регламентацією частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Спираючись на вказану норму процесуального закону суд доходить висновку, що ДТП відбулась внаслідок винних протиправних дій [PERSON] . Як зазначалось, ДТП призвела зокрема до заподіяння механічних пошкоджень автомобілю марки «Nissan Note», реєстраційний номер [NUMBER] . У матеріалах справи присутній висновок №1350/18 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків, заподіяного [PERSON] , складений судовим експертом Кеосаком А.П. від 10 серпня 2018 року. Згідно з висновком загальна сума відновлювального ремонту визначена на рівні ринкової вартості транспортного засобу до ДТП - в розмірі 213003,06 гривень, а ринкова вартість транспортного засобу в фактичному стані після ДТП - в розмірі 50214,75 гривень. Як зазначає частина 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 1, 2 стаття 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 1, пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно з полісом АМ1858967. Водночас, згідно з договором добровільного страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів №EWA-65GVDVK від 25 вересня 2017 року, майнові інтереси страхувальника та/або осіб, що керують забезпеченим транспортним засобом марки «ЗАЗ 110558», реєстраційний номер [NUMBER] , були застраховані ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» зі страховою сумою в розмірі 500000,00 гривень. 07 травня 2018 року після звернення [PERSON] страхова компанія здійснила виплату страхового відшкодування потерпілій в розмірі 83503,14 гривень, про що свідчить виписка по надходженням по картці ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 листопада 2018 року. Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як роз`яснено в пункті 14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Згідно з положеннями статей 979, 980 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Як роз`яснює стаття 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з висновками Верховного суду, сформульованими в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (пункти 72-74), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Зважаючи на викладене суд погоджується з позицією сторони позивача, що відшкодовувати заподіяну майнову шкоду має ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно з лімітом відповідальності страховика. При цьому ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» повинна виплатити [PERSON] суму страхового відшкодування у виді різниці між розміром матеріальної шкоди відповідно до висновку, вартістю залишків пошкодженого автомобіля після ДТП та сумою отриманого позивачем страхового відшкодування з урахуванням вартості послуг експерта, а саме: 213003,06 - 50214,75 - 83524,56 + 2800,00 = 82063,75 гривень. Водночас суд не може погодитись з позицією [PERSON] про відшкодування за рахунок [PERSON] суми понесених витрат на евакуацію транспортного засобу та витрат на зберігання транспортного засобу на штрафмайданчику в розмірі відповідно 1600,00 + 860,00 = 2460,00 гривень. Здійснення цих заходів було пов`язане із аварійним пошкодженням транспортного засобу, яке відбулось з вини відповідача [PERSON] . Однак за правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - указані витрати включаються до шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу та підлягають відшкодуванню страховою компанією. Це виключає можливість відшкодування цих витрат за рахунок відповідача. Як передбачає стаття 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснено в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується, що позивачеві [PERSON] було заподіяно моральної шкоди, однак суму компенсації, яку заявила до стягнення позивач, суд убачає надмірною, що покладе на винувату особу надмірний тягар. Спираючись на принцип виваженості, розумності та справедливості, зважаючи на необхідність забезпечення розумного балансу між інтересами сторін, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] суму компенсації моральної шкоди, яка полягла у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї; та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна - в загальному розмірі 10000,00 гривень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже перевіривши факти і обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] в рівних частках та стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 845,25 + 704,80 = 1550,05 гривень.

Outcome: partial