Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У лютому 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] в особі адвоката Погосян Маргарити Арсенівни до Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Біленьківської об`єднаної територіальної громади в особі органу реєстрації Виконавчого комітету Біленьківської сільської ради про визнання протиправним рішення про відмову у реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17.09.2020 визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання батька [PERSON] : [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення суду 21.10.2020 позивач, з відповідним пакетом документів, звернувся до органу реєстрації Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області для реєстрації місця проживання своїх дітей. Проте відповідачем було відмовлено у реєстрації дітей без посилання на норму права, а лише з огляду на ненадання позивачем письмової згоди відповідного іпотекодержателя. Вважає таку відмову відповідача незаконною, такою що порушує ст. 18 ЦПК України, якою передбачена обов`язковість виконання судових рішень, що набрали законної сили, а також Закон України «Про охорону дитинства», Конвенцію про права дитини, не відповідає забезпеченню інтересів малолітніх дітей. Крім того, зазначає, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі №280/187/21 за позовом [PERSON] до Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Біленьківської об`єднаної територіальної громади в особі органу реєстрації Виконавчого комітету Біленьківської сільської ради про визнання протиправним рішення про відмову у реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії, роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. З огляду на вказане обґрунтування просить суд: визнати протиправним рішення відповідача про відмову у реєстрації місця проживання малолітніх дітей [PERSON] : [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою проживання батька: [ADDRESS] ; зобов`язати Відділ надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Біленьківської об`єднаної територіальної громади в особі органу реєстрації Виконавчого комітету Біленьківської сільської ради зареєструвати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою проживання батька [PERSON] : [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що посадова особа органу реєстрації діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що перебачений пунктами 11, 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. У зв`язку з цим просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено, що відмова відповідача у реєстрації малолітніх осіб порушує Закон України «Про охорону дитинства», Конвенцію про права дитини, суперечить рішенню Запорізького районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей за місцем проживання батька. Крім того, вказала, що в Державному реєстрі Іпотек містяться неправдиві відомості про стягувача, оскільки згідно із рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01.07.2016 стягувачем є Запорізька обласна дирекція АТ «Райффайзен Банк Аваль», ЄДРПОУ 23794014, яка вже ліквідована. В судовому засіданні представник позивача просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі на підставах викладених у позові. Представник відповідача зауважила, що посадова особа органу реєстрації Виконавчого комітету Біленьківської сільської ради діяла на підставі Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207. В діях посадової особи порушення відсутні, проте з огляду на обставини, встановлені в ході розгляду справи, не заперечує проти реєстрації малолітніх осіб задля забезпечення дотримання їх прав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно із копією свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] народилась на території Російської Федерації [INFO] . Батько дитини [PERSON] , мати дитини [PERSON] (а.с.11-14). Відповідно до копії довідки про реєстрацію особи громадянином України № 362 від 02.07.2020, [PERSON] , [INFO] , набула громадянство України з 03.11.2019 (а.с.15). Згідно із копією свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] народилась на території Російської Федерації [INFO] . Батько дитини [PERSON] , мати дитини [PERSON] (а.с.23-26). Відповідно до копії довідки про реєстрацію особи громадянином України №363 від 02.07.2020 [PERSON] , [INFO] , набула громадянство України з 14.01.2016 (а.с.27). Відповідно до копії паспорта громадянина України позивач [PERSON] з 02.04.2008 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17.09.2020 у цивільній справі № 317/2364/20 визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 20.10.2020 (а.с.30-34). В зв`язку із зазначеним 21.10.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою №\~432 про реєстрацією місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та із заявою №\~433 про реєстрацією місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , (а.с.9-10, 21-22). За результатом розгляду вказаних заяв відповідачем відмовлено позивачу у реєстрації місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з ненаданням необхідних документів, а саме письмової згоди відповідного іпотекодержателя (а.с.10, 22). Згідно із відомостями з Державного реєстру Іпотек (інформаційна довідка №215381234 від 08.07.2020) житловий будинок [ADDRESS] обтяжено іпотекою на підставі договору іпотеки від 10.07.2006, №3692 (а.с.75). Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступного. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 відмовлено у відкритті провадження в справі № 280/187/21 за позовом [PERSON] до Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Біленьківської об`єднаної територіальної громади в особі органу реєстрації Виконавчого комітету Біленьківської сільської ради про визнання протиправним рішення про відмову у реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії. Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. З огляду на наявність чинної ухвали Запорізького окружного адміністративного суду про відмову у відкритті провадження, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, ця справа розглядається за правилами цивільного судочинства. Частиною 1\~ст.\~4\~ЦПК України\~передбачено,\~що кожна\~особа має\~право в\~порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон №1382-IV). Як встановлено статтею 2 Закону № 1382-ІV, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Відповідно до змісту ст. 6 Закону № 1382-IV батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). У разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі). Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів. У відповідності до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частини 4 статті 29 ЦК України). Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім того, приписами статті 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (далі Правила №207) передбачено, що у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. Відповідно до п. 11 Правил № 207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації. Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. У відповідності до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 10 ЦПК України). Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч 8 ст. 10 ЦПК України). Як зазначено у статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII (далі Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі\~статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод,1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції. У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права. Насамкінець Суд вважає, що позитивні обов`язки, які стаття 8 Конвенції накладає на Договірні держави щодо возз`єднання батьків з їхніми дітьми, повинні тлумачитися з урахуванням Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (див. вищенаведене рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії», п. 95), а поняття «найкращі інтереси» дитини також є першочерговим міркуванням у контексті процедур, передбачених Гаазькою Конвенцією (див. рішення у справі «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» [ВП], заява N 41615/07, п. 76, ECHR 2010). Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України від 26.04.2001 № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства». Відповідно до статті 18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції про права дитини, пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи. Судом встановлено, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17.09.2020 у цивільній справі №317/2364/20 визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 20.10.2020 (а.с.30-34). Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1. У пункті 43 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Також у рішенні ЄСПЛ від 18 травня 2004 року у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін. Отже, з огляду на вищенаведені норми права та практику ЄСПЛ, судові рішення є обов`язковими до виконання всіма суб`єктами кого вони стосуються. Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання малолітніх дітей позивача за місцем фактичного проживання, визначеного рішенням суду, що набрало законної сили, суперечить інтересам дітей та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Крім того, судом було досліджено оригінал договору іпотеки від 10.07.2006, на підставі якого внесено відповідні відомості до Державного реєстру Іпотек, зокрема, умовами вказаного договору не передбачено жодних заборон щодо реєстрації місця проживання за адресою знаходження предмета іпотеки житлового будинку [ADDRESS] (а.с.112-114). З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька, хоча й діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені пунктами 11, 18 Правил № 207, однак, без урахування інтересів дітей як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вищезазначена відмова відповідача у спірних відносинах не може бути визнана правомірною, оскільки прийнята без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.\~2 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.\~3 ст. 12 ЦПК України) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України). З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов [PERSON] в особі адвоката Погосян М.А. підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 грн (а.с.49). На підставі викладеного,

Outcome: approved