Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з ТОВ „Централь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, збільшивши вимоги якого, просив суд стягнути із відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 24 455,02 грн.; за період з 03 вересня 2013 року до 12 лютого 2014 року проценти від простроченої суми в розмірі 325,62 грн., індекс інфляції у розмірі 269,94 грн., пеню у сумі 1 411, 02 грн., середній заробіток за час затримки у розмірі 9 991, 53 грн.; за період з 01 лютого 2012 року до 12 лютого 2014 року 3 відсотки річних за прострочення у виплаті щомісячних платежів у сумі 918, 80 грн. та пеню у розмірі 4 546, 38 грн.; а також 25 000 грн. моральної шкоди. Вказуючи на те, що починаючи з 12 листопада 2008 року до 02 вересня 2013 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Централь», де працював на посаді дефектоскопіста, звідки звільнився за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, та де, на день звільнення з роботи, йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з січня 2012 року до вересня 2013 року у сумі 24 455, 02 грн. Вважаючи невиплату ТОВ «Централь» належної йому заробітної плати незаконною, [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, який просить задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав, проти проведення заочного розгляду справи не запречував. ТОВ «Централь», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилося, причини неявки не повідомило, заяви про розгляд справи у його відсутності не надало. 25 березня та 04 червня 2014 року до суду від ТОВ «Централь» надійшло заперечення, в якому заявлені позивачем вимоги останній не визнає (а.с. 37-39, 81-82). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом достовірно встановлено та фактично визнано відповідачем у поданому ним запереченні, а тому доказуванню не підлягає, що [PERSON] починаючи з 01 червня 2006 року до 29 липня 2008 року, а потім з 12 листопада 2008 року до 02 вересня 2013 року працював на посаді дефектоскопіста ТОВ «Централь», звідки звільнений за власним бажанням (а.с. 14, 15, 19, 37-39, 77-78, 81-82). При цьому, [PERSON] ТОВ «Централь» нараховано, але не виплачено заробітну плату у розмірі 24 455,02 грн., що також підтверджується листом № І-2343, І-2389 від 25 жовтня 2013 року територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві, листом ТОВ «Централь» вих. № 221013 від 22 жовтня 2013 року та постановою Дарницького районного суду м. Києва № 753/21571/13-п (провадження № 3/753/8675/13) від 27 грудня 2013 року (а.с. 16, 37-39, 41, 80, 81-82). Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід), наданої ТОВ «Централь», середньоденна заробітна плат [PERSON] становила 47, 93 грн. (а.с. 79). З огляду розрахунку компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, наданого [PERSON], заборгованість ТОВ «Централь» із невиплати середнього заробітку належного [PERSON] за весь час затримки становить 9 991, 53 грн. (а.с. 59). Відповідно до ст. 1, ч. 1, ч. 2, ч. 4, ч. 1 ст. 43 Конституції України, Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди. Згідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України та положень Рішення Конституційного Суду Українит № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року про розяснення положень зазначеної статті кодексу, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство України містить заборону суду на вихід поза межі заявлених позовних вимог, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 24 455, 02 грн. нарахованої, але не виплаченої на день звільнення заробітної плати та 9 991, 53 грн. середнього заробітку за час затримки. Як вбачається з аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України, судам слід враховувати, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з ТОВ «Централь» за період з 03 вересня 2013 року до 12 лютого 2014 року проценти від простроченої суми в розмірі 325,62 грн., індекс інфляції у розмірі 269,94 грн., пеню у сумі 1 411, 02 грн., за період з 01 лютого 2012 року до 12 лютого 2014 року 3 відсотки річних за прострочення у виплаті щомісячних платежів у сумі 918, 80 грн. та пеню у розмірі 4 546, 38 грн. Положенням ст.ст. 32, 56, 62, 152 Конституції України передбачено право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у ч. 2 та ч. 4, ч. 5 ст. 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в законах України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, „Про інформацію, „Про авторське право і суміжні права, „Про захист прав споживачів, „Про телебачення і радіомовлення, „Про протидію торгівлі людьми,„Про телекомунікації, „Про жертви нацистських переслідувань. Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Тобто, вимога [PERSON] про стягнення 25 000 грн. моральної шкоди, враховуючи, що ст. 117 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а статтею 237-1 КЗпП України - відшкодувати працівникові завдану моральну шкоду, суд виходячи із засад виваженості, справедливості та розсудливості, вважає, що ця вимога підлягає частковому задоволенню та стягненню із відповідача на користь позивача 5 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від оплати судових витрат, то згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 394,46 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial