Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

у лютому 2020 р. позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що знаходиться у спільній сумісній власності, виділення в користування позивачу кімнати №2 площею 17,4 кв.м., кімнати №3 площею 12,4 кв.м. та лоджії площею 4,4 кв.м., відповідачу виділити в користування кімнату №4 площею 12,4 кв.м., у спільному користуванні залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , зокрема, позивачу належить ѕ частини квартири, відповідачу - ј частина. При цьому, частка позивача є невизначеною, державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було відмовлено внести зміни до запису про право власності. Через наявність недоброзичливих відносин з відповідачем виникають конфлікти щодо порядку користування спільною сумісною власністю. На даний час відповідач користується кімнатою площею 12,4 кв.м. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.02.2020 відкрито повадження у справі, призначено підготовче провадження (а.с. 32). Ухвалою суду від 02.12.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 94). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначив, що відповідач разом з дружиною, малолітньою дитиною користуються та проживають досить тривалий період часу в кімнаті площею 17,4 кв.м., де знаходяться їхні речі. Виділення в користування кімнати меншою площею не забезпечуватиме належних умов для подружжя та дитини. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином чином (а.с. 35, 57, 93), надіслав заяву про розгляд справи без їхньої участі (а.с. 87). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вважає за можливе розгляд справи у відсутність третьої особи, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24.02.2014, відомостей з Державного реєстру речових прав на нерхуоме майно від 13.01.2020 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , номер запису про право власності 4762440 (а.с. 11-14). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2019 за [PERSON] в порядку спадкування після померлої матері визнано право власності на ј частину квартири [ADDRESS] (16-17). Позивач та відповідач зареєстровані за вказаною адресою (а.с. 9, 15, 31, 40-41). Відповідно до технічного паспорту на квартиру та поверхневого плану від 12.12.2012, квартира [ADDRESS] має загальну площу 72,6 кв.м., жилу площу 42,2 кв.м., складається з трьох відокремлених кімнат площею 17,64 кв.м., 12,4 кв.м. та 12,4 кв.м. (а.с. 18-19). Державним реєстратором прав на нерухоме майно 16.01.2020 винесено рішення про відмову [PERSON] у внесенні змін до запису про право власності за №4762440 розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 20). Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. На підставі ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Оскільки рішенням суду від 24.04.2019 за відповідачем визнано право власності на ј частину квартири, тому за позивачем підлягає визнанню право власності на ѕ частини квартири. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Норма ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленості. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, у користування сторонам спору необхідно надати приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 08.08.2018 у справі №308/11707/14-ц, допускається можливість відступу в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників. Судом встановлено, що крім позивача та відповідача, у спірній квартирі зареєстрований та проживає малолітній син відповідача [PERSON] , [INFO] (а.с. 43-44). Родина відповідача довготривалий період часу проживає та займає кімнату площею 17,4 кв.м. Представник позивача також підтвердила дані обставини. Враховуючи наведені обставини, а також те, що всі 3 кімнати є відокремленими, суд при встановленні порядку користування спірною квартирою вважає за можливим відступити від відповідності реальних часток ідеальним. Зокрема, виділити позивачу кімнату площею 12,4 кв.м., лоджію 4,4 км.м, кімнату площею 12,4 кв.м. Відповідачу та його родині виділити в користування кімнату площею 17,4 км.м. Кімнати загального користування підлягають залишенню у спільному використанні. Такий порядок користування забезпечить баланс інтересів співвласників та не порушить при цьому інтереси неповнолітньої дитини. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial