Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, із врахуванням уточнень до позову, просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 52280,00 грн. На обґрунтування позову послався на те, що 07.09.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким останній зобовязався повернути токарний станок та заготівки із кольорового металу до каміну до 07.10.2015 року або повернути 2000,00 доларів США. Вказує, що неодноразово звертався до відповідача з метою виконання останнім взятих на себе зобовязань за розпискою від 07.09.2015 року, однак відповідач ніяким чином не реагував на таке. Стверджує, що відповідач продав без його відома токарний станок та заготівки із кольорового металу до каміну. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали повністю, з підстав, вказаних у позові та уточненні до нього. Позивач також пояснив, що відповідач писав боргову розписку після того, як відповідач продав даний станок без його відома. Просять позов задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судові засідання двічі підряд не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Згідно з частиною 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин наявні підстави для заочного розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що як йому відомо станок знаходився в цеху, потім перевезли в гараж [PERSON], де були ще заготовки кольорових металів для виготовлення виробів. Одного разу, коли прийшли в гараж, побачили змінену колодку та замітили відсутність станка. Відповідач в подальшому написав розписку, що поверне станок або грошові кошти. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що відповідач його сусід по гаражу. Повідомив також, що мав намір продати свій гараж, про що розповів відповідачу і дав останньому ключі від нього, щоб останній мав змогу показувати гараж покупцям. Зазначив, що в цьому гаражі позивач тримав станок та заготовки. Дані речі в подальшому були вивезені без його дозволу. Стверджує, що відповідач визнав, що продав станок позивача. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Установлено, що згідно з розпискою від 07.09.2015 року [PERSON] зобовязався повернути позивачу до 07.10.2015 року токарний станок та заготівки із кольорового металу до каміну вартістю 2 000,00 доларів США або виплатити грошову компенсацію (а.с. 4). У судовому засіданні судом встановлено згідно з поясненнями свідка [PERSON], що зазначену вище розписку відповідач написав після того, як вивіз з гаражу токарний станок та заготовки та продав без відома позивача. Це й підтвердив позивач та додав, що фактично відповідач цього станка та заготовок не позичав. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК). Відповідно до положення частини 1 статті 626 ЦК України (далі ЦК) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з абзацом першим частини 1 статті 1049 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до абз. 3 ч. 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги встановлені судом дійсні обставини справи, суд вважає, що між сторонами не було укладено договір позики, а тому позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed