Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У листопаді 2018 року заявник звернулася до суду із заявою, в якій просила: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що матір [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], громадянка України [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], за національністю (національним походженням) є полька; - зобов'язати Новокодацький районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни у актовий запис №922 від 23.03.1978 року про народження [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO] в графі національність матері зазначити полька за національністю. В обґрунтування поданої заяви, заявник посилалася на те, що вона народилася, 06 березня 1978 року, про що Відділом РАЦС Ленінського району м. Дніпропетровська був зроблений актовий запис № 922 від 23.03.1978 року. У свідоцтві про народження батьком заявника зазначено [PERSON], [INFO], за національністю українець; матірю заявниці\~є [PERSON],\~[INFO],\~за національністю\~русская. Відповідно до\~свідоцтва про\~народження матері\~заявниці [PERSON]\~батьком зазначений\~[PERSON] за\~національністю «поляк»,\~матір'ю\~зазначена [PERSON]\~за національністю\~«русская». Таким чином, по лінії\~діда по\~материнській лінії\~заявниця за\~національністю є\~полька. Заявниця має картку\~поляка,\~за віросповіданням\~є приналежною\~до римо-католицької\~церкви,\~є активним\~членом польської\~національної діаспори\~м.\~Дніпра. В родині\~поряд з\~національними українськими\~святами відмічаються\~національні польські\~свята та\~римо-католицькі\~релігійні свята.\~За розповідями\~метрі національні\~меншини піддавалися\~гонінню та\~переслідуванню тодішньою\~радянською владою.\~Польська національність\~його родичів\~та їх\~приналежність до\~римо-католицької\~церкви ставили\~родину під\~загрозу бути\~репресованою,\~а тому,\~мати заявниці\~була вимушена\~приховувати приналежність\~до польської\~національності. Встановлення факту національної ідентичності необхідно заявниці для реалізації особистих немайнових прав повязаних з підтвердженням польського походження, а також необхідно сину заявниці для отримання картки поляка та наступної реалізації його особистих немайнових прав, пов'язаних із підтвердженням польського походження (виїзду на постійне місце проживання до республіки Польща), у звязку з чим, заявник вимушена звернутись до суду. У судовому засіданні заявник, представник заінтересованої особи [PERSON] - [PERSON], представник заявника - адвокат [PERSON], кожний окремо, заяву підтримали, просили її задовольнити в повному обсязі. Представники заінтересованих осіб - Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не зявились в судове засідання; належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання; причини неявки суду не повідомили. Вислухавши заявника, представника заінтересованої особи [PERSON] - [PERSON], представника заявника адвоката [PERSON], вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], дівоче прізвище «Комрат», народилася 06 березня 1978 року в м.Дніпропетровськ (а.с.7). 23 березня 1978 року Відділом ЗАГС Ленінського району м.Дніпропетровська було видане свідоцтво про народження, де в графі батько зазначений [PERSON], в графі національність «українець», а в графі мати зазначена [PERSON], в графі національність «росіянка». Згідно свідоцтва про народження матері заявниці [PERSON], вона народилася 02 січня 1951 року в м.Дніпропетровськ, в графі батько зазначений [PERSON], в графі національність\~«поляк»,\~в графі\~мати зазначена\~[PERSON],\~в графі\~національність «росіянка» (а.с.10, зворот). Відповідно до висновку Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відмовлено у внесенні змін до актового запису про народження № 992 від 23.03.1978 року, складеному Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в графі національність матері з «росіянка» на «полька» (арк.с.18). Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 2 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1\~ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що у порядку\~\~окремого\~\~провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно\~\~з\~\~законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення,\~\~зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством\~\~не\~\~передбачено\~\~іншого\~\~порядку\~\~їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати\~\~або\~\~відновити загублений\~\~чи\~\~знищений\~\~документ,\~\~який\~\~посвідчує факт,\~\~що має юридичне значення; встановлення\~\~факту\~\~не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.4 листа Верховного суду України від 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. Згідно з абз. 3 п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Відповідно до ст.1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р., ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст.3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захисту прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов'язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов'язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов'язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на встановлення факту (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу\~ст.12 ЦПК України, зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно\~ст.76\~ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, заявниця, у своїй заяві, а також представник заявника, в ході судового розгляду, зазначали, що матір заявниці [PERSON] за національністю є полька, проте, зазначене, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та не обґрунтовано заявницею та її представником належними доказами, як того вимагає ст.77 ЦПК України. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог заявника. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок заявника. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed