Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

У листопаді 2017 року ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до умов кредитного договору №б/н від 23 березня 2015 року [PERSON] було надано кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, у звязку з чим, станом на 30.09.2017 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 13 339,81 грн., яка складається з: 425,00 грн. заборгованість за кредитом, 8 903,39 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 611,42 грн. штраф (процентна складова). З цих підстав позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 339 грн. 81 коп., а також судові витрати в сумі 1600 грн. 00 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 23 березня 2015 року [PERSON] заповнив бланк Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, де повідомив про своє місце проживання, паспортні дані, контактний телефон, та банком було зазначено види банківських послуг. У вказаній анкеті не заначені дата на номер затвердження таких Правил та Умов у Приват Банку (а.с. 4). В судовому засіданні встановлено, що позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог не надав суду доказів щодо відкриття карткового рахунку на імя відповідача [PERSON], договору про відкриття кредитної лінії, правила користування кредитною карткою з якою ознайомлено відповідача, доказів про отримання кредитної картки, доказів про ознайомлення відповідача саме з цим текстом Умов кредитування та Умов і Правил надання банківських послуг затвердження наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, оскільки в анкеті-заяві відповідача не йдеться саме про ці правила та умови. На підтвердження боргу позивачем надано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 23 березня 2015 року, станом на 30 вересня 2017 року (а.с.3). Позивач зазначає, що підстави для здійснення таких нарахувань передбачені Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на сайті банку, вимоги яких відповідач зобовязався виконувати та до яких він приєднався при підписанні Анкети-заяви. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами. Уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюються печаткою. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів передбачених ч.1 ст. 206 ЦК України. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Із поданих позивачем доказів вбачається, що в обґрунтування позовних вимог правочин на оформлення та відкриття кредитної картки суду не надано, доказів про відкриття карткового рахунку на імя відповідача та номер карткового рахунку, доказів про отримання кредитної картки відповідачем, доказів про повноваження особи укладати від імені Банку договори, який підписаний уповноваженими особами, не надано докази про ознайомлення з Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, відповідно не може бути належним і допустимим доказом у справі розрахунок заборгованості за кредитним договором від 23 березня 2015 року, складений банком станом на 30 вересня 2017 року, так як він не може підтверджувати існування боргу у відповідача, так як банком не доведено факту погодження між сторонами при укладенні договору підстав та умов нарахування відсотків, сплати комісії та пені. Тому відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ ПриватБанк вказаних нарахувань. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, представлені банківською установою умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позов не доведений і задоволенню не підлягає. Відповідно до положнгь ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed