Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 20 вересня 2003 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через непорозуміння на побутовому ґрунті, що призвело до втрати почуття любові, припинення шлюбних відносин, окремого проживання більше двох років тому, а з березня 2013 року позивач фактично пов'язана побутом з іншим чоловіком. Спору про поділ майна та місце проживання дитини немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, вказавши, що шлюбні відносини з відповідачем не підтримують, спільне господарство не ведуть і проживають окремо з 01 лютого 2012 року. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20 вересня 2003 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №672, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 5). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини ,яка на даний час є малолітньою - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 3). Сімейне життя не склалося з причин непорозуміння на побутовому ґрунті, відсутність спільних інтересів, через що з 01 лютого 2012 року сторони шлюбні відносини припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо, а позивач з березня 2013 року пов'язана побутом з іншим чоловіком. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і врегульовано за спільною згодою сторін питання проживання дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю (позивачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на її рахунок.

Outcome: approved