Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою та з урахуванням зміни предмету позову просила суд: -визнати недійсним договір дарування грошових коштів, укладений 10.01.2008 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., зареєстрований за № 79; -визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 12.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., зареєстрований за № 135, а саме положення п. 7 такого змісту: «Покупець також підтверджує, що він купує квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 за реєстровим № 79»; -в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , оформленої на [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2016. У шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] . Під час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2018 було придбано квартиру загальною площею 105,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Спірна квартира хоч і оформлена на відповідача, але є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, насправді дарування коштів відповідачу його матір`ю не відбувалося, договір дарування є фіктивним, оскільки її матеріальне становище не дозволяло укласти такий договір. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 21.02.2020 відкрито провадження, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче засідання. 13.04.2020 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що всі кошти, які були ним зароблені, витрачалися на оренду квартири, в якій вони жили з позивачкою, на сплату аліментів дітям від першого шлюбу, а також на утримання позивачки та сина. Грошових коштів для поліпшення житлових умов не вистачало, та після неодноразових переговорів, мати [PERSON] вирішила подарувати йому грошові кошти у розмірі 3 800 000 грн. на придбання квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим 10.01.2018 і було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом. Через день, 12.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Продаж квартири вчинено за ціною 3 778 800,00 грн. Таким чином квартира придбана за рахунок власних коштів [PERSON] , отриманих дарування від своєї матері [PERSON] за договором, а отже являється його особистою власністю. Також 13.04.2020 [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати спірну квартиру його особистою власністю, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.05.2020 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано їх в одне провадження. 15.07.2020 представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому зазначено наступне. Спірна квартира була набута часткового за спільні кошти подружжя, які знаходилися на депозитному рахунку відкритому на ім`я відповідача у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Напередодні придбання квартири відповідач зняв такі кошти з депозитного рахунку. Однак спільних коштів не вистачало, тому відповідач звертався до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою щодо отримання кредиту, однак отримав відмову. Саме тому, частина грошових коштів 1 269 000, 00 грн. була отримана у борг 11.01.2018 у [PERSON] . Для позивача справжнім відкриттям стало те, що виявляється у договорі купівлі-продажу квартири не згадано її згоду на таке придбання, яку вона надавала 31.12.2017 у нотаріуса. Твердження відповідача у договорі купівлі-продажу про те, що квартира придбана за його особисті коштів не має правового значення. Мати відповідача не мала таких коштів для передачі їх у дарунок синові, оскільки у 2016 році зверталася до суду із позовом про стягнення з нього аліментів на своє утримання, так як отримує лише пенсію за віком, інших доходів не має. 10.08.2020 [PERSON] подав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вказав, що звернення до банку за отриманням кредиту, свідчить про те, що них з дружиною не було спільних коштів. Отримані 11.01.2018 кошти у борг у [PERSON] були повернуті 21.01.2018, так як бралися для придбання автомобіля, який так і не був куплений. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення аліментів на користь [PERSON] , на яке посилається позивач, було скасоване Апеляційним судом м. Києва. У нотаріальній згоді [PERSON] від 31.12.2017 зазначено, що вона надає згоду на укладання її чоловіком попереднього договору та договору купівлі-продажу квартири на умовах за його розсудом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2020 прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову, залучено до участі у справі в якості відповідачів [PERSON] та [PERSON] , витребувано докази. 28.10.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , де зазначено, що кошти на придбання квартири [PERSON] були нею подаровані, а тому квартира є його особистою власністю. Щодо походження коштів зазначила, що вона за 44 роки трудового стажу, отриманої спадщини від батьків, додаткового заробітку змогла зібрати суму коштів, які в подальшому подарувала своєму синові. Вважає, що доводи позовної заяви ґрунтуються на припущеннях, а не на фактичних обставинах справи. Ухвалою Дарниць кого районного суду м. Києва від 10.03.2021 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, та пояснив, що за час спільного проживання у сторін, на банківському рахунку було достатньої коштів для придбання квартири, які відповідач періодично знімав готівкою. Крім того, напередодні укладення договору купівлі-продажу ним було взято у борг 45 000 дол. США. Тобто грошові кошти, за які була придбана квартира являються спільними, а отже і квартира є спільною сумісною власністю. Мати відповідача зверталася до суду з позовом про стягнення із сина на свою користь аліментів, що свідчить про її незадовільний матеріальний стан та ставить під сумнів наявність у неї грошових коштів у розмірі 3 800 000 грн. а тому договір дарування є фіктивним. Просив задовольнити первісний позов та відмовити у зустрічному. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву та зустрічний позовній заяві. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити зустрічний позов [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 20.02.2016 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка після реєстрації шлюб змінила прізвище на « [PERSON] » (а. с. 8 том 1). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а. с. 9, 10, 11 том 1). 31.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. засвідчено заяву [PERSON] про те, що вона дає свою згоду на купівлю [PERSON] квартири [ADDRESS] , на укладення ним попереднього договору та договору купівлі-продажу на умовах за його розсудом (а. с. 138 том 1). Також 31.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - [PERSON] квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Осипенко Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 8095. Відповідно до відмітки, яка міститься на вказаному попередньому договорі, який був наданий суду приватним нотаріусом, вказаний договір розірвано на підставі договору про розірвання від 12.01.2018 (а. с. 16, 209 том 1). 10.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування грошових коштів у сумі 3 800 000,00 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований за № 79 (а. с. 57 том 1). 12.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований за № 135 (а. с. 58 том 1). Відповідно до п. 3 договору, продаж квартири вчинено за ціною 3 778 800,00 грн. Сторони підтверджують, що вказана сума отримана продавцем від покупця до підписання цього договору. Отже продавець свідчить, що покупець повністю виконав свої зобов`язання по оплаті квартири, що підтверджується платіжним дорученням від 11.01.2018 № 81921715 (а. с. 59 том 1). У пункті 7 договору купівлі-продажу зазначено, що Покупець також підтверджує, що він купує квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 за реєстровим № 79. Покупець також підтверджує, що він купує квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 за реєстровим № 79. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Звертаючись до суду з позовною заявою позивач стверджує про те, що відповідач [PERSON] не мала коштів для того, щоб подарувати їх сину, оскільки була пенсіонером, відповідач [PERSON] мав значний дохід, і коштів, які зберігалися на його рахунку було достатньо для придбання спірної квартири, а тому вважає договір дарування фіктивний, а придбану у шлюбі квартиру спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між подружжям. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Перевіряючи на відповідність вказаним нормам права доводи позивача щодо фіктивності договору дарування, суд вважає їх недоведеними, оскільки позивачем не надано до суду належних доказів, які б свідчили про те, що сторони договору дарування [PERSON] та [PERSON] не мали наміру виконувати вказаний договір. Посилання позивача на те, що [PERSON] не мала грошових коштів, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.09.2016 на її користь стягуються аліменти, суд не приймає до уваги, так як вказане рішення скасоване Апеляційним судом м. Києва (а. с. 139 том 1). У рішенні Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2017 встановлено те, що [PERSON] , окрім пенсії, також отримувала інший дохід. Вказана обставина також підтверджується відповіддю, отриманою судом з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів. Таким чином, суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування грошових коштів. Щодо визнання частково недійсним договіру купівлі-продажу квартири, в частині п. 7 наступного змісту: «Покупець також підтверджує, що він купує квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 за реєстровим № 79», то суд вважає, що вказана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено дійсність договору дарування грошових коштів. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом третім частиною першої статті 57 СК України, майно є особистою власністю дружини, чоловіка, яке набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, оскільки судом встановлено дійсність договору дарування грошових коштів [PERSON] , які являються його особистою власністю, та враховуючи на не значний проміжок часу між угодами вважає що вказані кошти були витрачені на придбання спірної квартири, тому остання в силу ст. 57 СК України також є особистою власністю [PERSON] , а отже підстав для її поділу немає. На підставі викладеного та

Outcome: approved