Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] року помер [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина на належний померлому будинок [ADDRESS]. [PERSON] залишив заповіт на ім'я позивача. Спадкоємці першої черги - дружина померлого [PERSON] та син [PERSON] (відповідач) від обов'язкової частки та одержання свідоцтва про право на спадщину за законом відмовилися. У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок. [INFO] року померла дружина [PERSON] - [PERSON], з якою він проживав однією сім'єю, доглядав та здійснив поховання за власні кошти. Після смерті [PERSON], у березні 2012 року під час його відсутності відповідач [PERSON] та його дружина стали проживати у будинку та заявили про належність їм будинку за заповітом. Оскільки про наявність зазначеного заповіту йому не було відомо, [PERSON] при житті свою частку будинку в натурі не виділяла, після смерті чоловіка відмовилась від обов'язкової долі в спадщині, тому вважає, що спірний будинок повинен належати йому. Посилаючись на наведене, просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок [ADDRESS], зобов'язати нотаріальну контору видати йому свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на домоволодіння [ADDRESS]. Вирішено питання судових витрат. У іншій частині позову відмовлено (а.с. 69-71). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року, рішення районного суду в частині визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], на домоволодіння [ADDRESS], а також стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп. та на користь [PERSON] сплаченого судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп. скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на зазначений будинок в порядку спадкування за заповітом та стягнення судових витрат - відмовлено. У іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 121-124). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 березня 2014 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 152-153). В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції (а.с.76-77, 83-84). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. У 1996 році [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом він буде мати право, заповідав [PERSON] (а.с.17). Після смерті [PERSON], дружина померлого [PERSON] та їх спільний син [PERSON] (відповідач по справі), які мали право на обов'язкову долю в спадковому майні, відмовилися від спадщини на користь позивача, на що подали відповідні заяви до нотаріальної контори (а.с.37,39). [PERSON] після смерті [PERSON], як спадкоємець за заповітом, у встановлений законом строк, звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.38). Але, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документу, що підтверджує належність спадкового будинку спадкодавцю [PERSON], державним нотаріусом було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 вересня 2012 року (а.с.15). Спірне домоволодіння [ADDRESS] було збудовано спадкодавцем [PERSON] ще в 1951 році Рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради народних депутатів № 312/5 від 29 листопада 1988 року затверджено акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта [PERSON] - будинок по [ADDRESS] (а.с.140) Перенумерація з [ADDRESS] на [ADDRESS] проведена на підставі рішення Кіровської селищної ради від 20.03.2013 р. (а.с.51,52). [INFO] року померла [PERSON], яка заповіла все своє майно [PERSON] (а.с.16,55). Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що спадкове домоволодіння не належить до самочинного будівництва, так як побудоване до 05 серпня 1992 року, а [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті власника домоволодіння [PERSON], оскільки особи, які мали право на обов'язкову долю в спадковому майні відмовилися від спадщини, а позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння з причини відсутності правовстановлюючого документу. Однак, із такими висновками погодитись неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, що, згідно із п. 4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення. Зокрема, відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов'язаних із встановленням належності відповідача. Задовольняючи позовні вимоги до [PERSON], суд 1 інстанції на зазначені положення законодавства уваги не звернув, хоча вказав у рішенні, що [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] Крім того, позивач у позовній заяві і суд у рішення посилались на норми Цивільного кодексу України 2003 року, хоча спадкоємець помер [INFO] року, і на цей час діяв Цивільний Кодекс УРСР, норми якого і підлягали застосуванню.

Outcome: dismissed