Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

у лютому 2019 року КП «Центр організації дорожнього руху» звернулось в суд з позовом до [PERSON] , ТОВ «МТК- 1» про відшкодування завданих матеріальних збитків. Свої вимоги мотивувало тим, що 04.03.2018 року о 22 год. 50 хв. в м. Києві на вул. Заболотного, 124, водій автомобіля марки DAF FT XF 105.460, д.н.з. [NUMBER] [PERSON] , не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на електроопору, що призвело до пошкодження технічних засобів регулювання дорожнього руху. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди. На виконання своїх статутних обов`язків КП «Центр організації дорожнього руху» було виконано роботи щодо відновлення світлофорного об`єкту. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2883037. 03.08.2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» звернулось до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» із заявою про виплату страхового відшкодування. 17.10.2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» отримало повідомлення від ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» про те, що компанія не має правових підстав для виплати страхового відшкодування. 30.10.2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» направило [PERSON] та ТОВ «МТК- 1» вимогу щодо добровільної сплати завданої шкоди, проте, вимога задоволена не була. Вказав, що КП «Центр організації дорожнього руху» були відновлені такі пошкоджені технічні засоби регулювання дорожнього руху: світлофор транспортний СДС Т1.3 - 3 шт., кронштейн транспортний - 1 шт., розподільча коробка - 1 шт. Відповідно до актів виконаних робіт форми КБ-3 та КБ-2 матеріальний збиток склав 68 569,76 грн. Тому, просив стягнути солідарно з [PERSON] та ТОВ «МТК- 1» зазначену суму та судові витрати. Ухвалою від 15.02.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 15.04.2019 року (а.с. 54-55). 15.04.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 23.05.2019 року (а.с. 67). Ухвалою від 23.05.2019 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 11.09.2019 року (а.с. 82). Прокольною ухвалою від 11.09.2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи - ПрАТ СК «Український страховий стандарт» та відкладено підготовче засідання на 10.12.2019 року (а.с. 94-95). 10.12.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 31.03.2020 року (а.с. 117). 31.03.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 20.08.2020 року (а.с. 137). Ухвалою від 20.08.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 26.01.2021 року (а.с. 149). 26.01.2021 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 01.06.2021 року (а.с. 151). 15.04.2019 року до суду через адвоката Єргієва Д.І. надійшли пояснення відповідача [PERSON] , в яких останній проти заявлених позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні, виходячи з того, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100 000,00 грн., через що позивач має можливість повністю задовольнити свої вимоги, отримавши відповідне страхове відшкодування. Також, вказав, що позивачем не доведено спричинення йому шкоди, про яке він зазначає у позові, посилаючись на пошкодження в момент ДТП технічного засобу регулювання дорожнього руху, однак, такий факт не встановлений і з постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності, вбачається, що водій здійснив наїзд на електроопору, що призвело до пошкодження транспортного засобу. Проте, докази перебування електроопори на балансі позивача відсутні, так само як не встановлений розмір завданої шкоди (а.с. 72-76). 02.03.2020 року відповідач ТОВ «МТК- 1» надало заперечення на позов, яких просило суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Вказало, що фактична об`єктивна сторона адміністративного правопорушення не відповідає заявленій позивачем об`єктивній стороні правопорушення через те, що об`єктом наїзду водієм ТЗ позивачем вказано засіб регулювання дорожнього руху, а фактично ним є електроопора, перебування якої на балансі позивача останнім не доведена. Крім того, зазначило, що ТОВ «МТК- 1» не є належним боржником у справі, оскільки боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди - ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» (а.с. 125-127). 25.11.2019 року третя особа ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» надала пояснення по справі, в яких повідомило, що відмовило КП «Центр організації дорожнього руху» у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки на момент огляду страховик майно було відновлено (а.с. 106-107). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Враховуючи викладене, виходячи з положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, заслухавши думку представника позивача, котрий не заперечував проти розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились, судовий розгляд справи здійснюється за відсутності відповідачів та третьої особи, які належним чином повідомлялись про дату, час і місце цього засідання, і чия неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с. 9). Вказана постанова набрала законної сили 10.04.2018 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що [PERSON] 04.03.2018 року о 22 год. 50 хв. в м. Києві на вул. Заболотного, 124, керуючи транспортним засобом DAF FT XT 105.460 д.н.з. [NUMBER] , не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на електроопору, що призвело до пошкоджень транспортного засобу, чим порушив вимоги п.п. 12.1, 2.3б ПДР України. Згідно п. п. 16, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4 відповідно до ст. 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Згідно з ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події ( страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 вказаного Закону). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №14-176цс18. Судом встановлено та не заперечно сторонами, що автомобіль марки DAF FT XF 105.460, д.н.з. [NUMBER] , належний ТОВ «МТК- 1», на момент ДТП був забезпеченим ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» згідно полісу № АМ2883037 (а.с. 75). 16.07.2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» подало до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» повідомлення про настання події, яка в подальшому може бути визнана страховими випадком, та 03.08.2018 року - подало заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 15, 16-17). ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» листом № 1287 від 10.10.2018 року відмовила КП «Центр організації дорожнього руху» у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із тим, що на момент огляду страховиком майно було відновлено (а.с. 18). КП «Центр організації дорожнього руху» вказану відмову не оскаржено, матеріали справи доказів на підтвердження зворотного не містять. Питання щодо правомірності відмови ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» у виплаті страхового відшкодування суд не розглядає, оскільки позивач не заявляв такої позовної вимоги, як і вимоги про стягнення страхового відшкодування, хоча, окремих вимог про оскарження дій страховика про відмову у визнанні події страховим випадком заявляти не потрібно, адже за пред`явлення позову про стягнення страхового відшкодування суди повинні дати правову оцінку діям страховика. До того ж, ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» визначено позивачем у даній справі в якості третьої особи, що виключає можливість пред`явлення до неї вимог. В даній справі КП «Центр організації дорожнього руху» вимагає відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно із ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Звернувшись до суду з позовом, на підтвердження розміру заподіяних йому збитків позивач надав суду акти виконаних робіт форми КБ-3 та КБ-2, згідно яких матеріальний збиток склав 68 569,76 грн. (а.с. 10-14). Тобто позивач надав суду докази на підтвердження розміру заподіяної йому шкоди, а відповідачі, у свою чергу, не спростував заявленого розміру збитків та не надали суду доказів щодо іншого їх розміру. З клопотанням про призначення відповідної судової експертизи до суду не звертались. В той же час, відповідальність у вигляді відшкодування збитків може наставати у сукупності умов, до яких належать: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки боржника; в) причинний зв?язок між протиправною поведінкою і шкодою; г) вина боржника. Так, Законом України «Про автомобільні дороги» встановлений обов`язок органів місцевого самоврядування утримувати автомобільні дороги в належному стані. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Статтею 16 вказаного Закону встановлено, що вулиці і дороги міст знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю, отже, технічні засоби організації дорожнього руху, також перебувають в комунальній власності міста. Відповідно до рішення Київської міської ради від 23.03.2017 року № 21/2243 «Про перейменування Комунального підприємства «Київдорсервіс» КП «Центр організації дорожнього руху» перейменовано з КП «Київдорсервіс», яке створено згідно з рішенням Київської міської ради від 27.11.2003 року № 216/1090 «Про заходи щодо поліпшення роботи по організації дорожнього руху, розвитку мережі паркінгів, автостоянок, місць для паркування та інших об`єктів дорожнього сервісу м. Києва» та діє на підставі Статуту, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 12.04.2004 року № 680 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.01.2018 року № 10) (а.с. 24, 25-40). Згідно з п. 2.2.3 Статуту КП «Центр організації дорожнього руху» предметом діяльності підприємства є, зокрема, встановлення/будівництво, утримання та експлуатація технічних засобів регулювання дорожнього руху (світлофорних об`єктів, дорожніх знаків та інших технічних засобів регулювання дорожнього руху). Пунктом 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.03.2005 року № 398 «Про впорядкування розміщення технічних засобів регулювання дорожнім рухом на вулично-шляховій мережі м. Києва» КП «Центр організації дорожнього руху» визначено балансоутримувачем технічних засобів регулювання дорожнім рухом (а.с. 47-48). Тому, враховуючи вищевикладене, технічні засоби регулювання дорожнього руху м. Києва є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та знаходяться на балансі КП «Центр організації дорожнього руху». Пред`явивши даний позов, КП «Центр організації дорожнього руху» вказало, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] 04.03.2018 року о 22 год. 50 хв. в м. Києві на вул. Заболотного, 124, було пошкоджено технічний засіб регулювання дорожнього руху. Згідно п. 8.1. ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. Технічні засоби регулювання дорожнього руху призначені для регулювання дорожнього руху. Відповідно до діючих правил дорожнього руху попереджають, зобов`язують, забороняють, рекомендують учасникам дорожнього руху певні дії для забезпечення необхідної пропускної здатності ділянки вулиці чи дороги і безпеки дорожнього руху. Відповідно до Правил утримання технічних засобів регулювання дорожнього руху вулично-дорожньої мережі населених пунктів, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 296 від 08.11.2017 року, до останніх належать дорожні світлофори, світлова сигналізація, табло зворотного відліку, дорожні знаки, огородження, дорожня розмітка, напрямні стовпчики, пристрої примусового зменшення швидкості, периферійне обладнання (контролери, засоби обробки і передачі інформації, засоби диспетчерського зв`язку). Тобто, електроопора в даному визначенні до них не відноситься. Однак, у постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, останній скоїв наїзд на електроопору, що призвело до пошкоджень транспортного засобу. Відомості про те, що електроопора є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та знаходяться на балансі КП «Центр організації дорожнього руху» матеріали справи не містять. Відомості про те, що остання є технічним засобом регулювання дорожнього руху, також відсутні. Крім того, перед судом не доведено, що електроопорі внаслідок ДТП 04.03.2018 року були спричинені пошкодження, суду не надано доказів, з яких б можливо було встановити факт спричинення пошкоджень і з вини [PERSON] , в той час як постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року встановлено лише пошкодження транспортного засобу. Будь-які дані з приводу того, що внаслідок зіткнення автомобіля DAF FT XF 105.460, д.н.з. [NUMBER] з електроопорою мало місце пошкодження цієї ж електроопори, відсутні. Отже, суд вважає недоведеним, що в результаті наїзду [PERSON] на електроопору, вона була пошкоджена. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів, причинного зв?язку між їх протиправною поведінкою і шкодою; їх вини, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Крім того, звернувшись до суду, позивач просив стягнути завдану йому шкоду в солідарному порядку з відповідачів, однак, наявність правових обґрунтувань того, що відповідачі допустили порушення та мають нести солідарну цивільно-правову відповідальність за вказаними позовними вимогами, також не довів. В той же час, з матеріалів справи вбачається, зокрема, з постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року, що [PERSON] на момент ДТП працював водієм ТОВ «МТК- 1», що також не спростовано сторонами у справі та не заперечно ними. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто ці положення визначають особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким є його законний володілець. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових (службових) обов`язків. Аналіз названих норм дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки у цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - його роботодавець, тому за шкоду, завдану внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що перебуває у володінні роботодавця, відшкодовує саме володілець цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винний водій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд надходить до висновку відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed