Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом, у якому просив встановити порядок користування земельною ділянкою, розташованою у [ADDRESS] , площею 600 кв.м. між співвласниками будинковолодіння. Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.07.1970 р. за №412, [PERSON] була надана земельна ділянка пл. 600 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, житловою площею 56,58 кв.м. 12.08.1987р. [PERSON] подарував йому, позивачу, 1/2 частини будинковолодіння у [ADDRESS] згідно Договору дарування від 12.08.1987 р. Отже, вони з відповідачем є співвласниками вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами, однак між ними не досягнуто згоди щодо встановлення добровільного порядку користування вказаною земельною ділянкою, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду. Встановлення порядку користування земельною ділянкою необхідне йому для безоплатної приватизації земельної ділянки. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17 травня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі як третю особу - Тернопільську міську раду. Ухвалою суду від 30 травня 2019 року призначено земельно-технічну експертизу та провадження зупинено на час її проведення. Ухвалою суду від 26 вересня 2019 року поновлено провадження у справі. Відповідач відзив на позов не подавав. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. При цьому, вказав, що підтримує Варіант №1 наданого висновку експертизи щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою. Відповідач позов не визнав. Зазначив, що він подарував позивачу лише частину належного йому будинковолодіння. Представник Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Представник Тернопільської міської рада був присутній у попередніх судових засіданнях, зазначив, що спірна земельна ділянка не надавалась у користування сторін спору. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.07.1970 р. за №412, земельну ділянку площею 600 кв.м. закріплено за [PERSON] під будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 11.09.1970 р., посвідченого державним нотаріусом Тернопільської державної нотаріальної контори від 11.09.2970 р. за № 2-6285 і зареєстрованого в Тернопільському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 30.07.1987 р. за № 2965,. [PERSON] надана земельна ділянка площею 600 кв.м. для будівництва житлового будинку житловою площею 56,58 кв.м. по [ADDRESS] . [PERSON] був власником будинковолодіння у [ADDRESS] згідно Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 11.09.1970 р. та Акту про прийняття будинку в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 14.07.1987 року за №311, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 30 липня 1987 року, виданим БТІ записаним в реєстрову книгу за №2965. У власника будинковолодіння по [ADDRESS] [PERSON] , право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] виникло на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.07.1970 р. за №412. 12 серпня 1987 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченим нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори 12.08.1987 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1-3285 та реєстраційним посвідченням від 04.09.1987 року. Згідно даного Договору дарування, позивачу передано у власність: кімната 1-6 пл.26,0 кв.м.; кімната 2-5, пл.20,08 кв.м.; кухня 1-4 пл. 10,6 кв.м.; котельня 1-3, площею 6,0 кв.м.; санвузол 1-2 пл.3,2 кв.м.; коридор 1-1, пл.5,8 кв.м.; підвал 1 пл.4,7 кв.м.; Ѕ частина літньої кухні «Б»; вбиральня «В»; Ѕ огорожі; Ѕ частина відмостки. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 26.04.1989 р. за № 202, [PERSON] дозволено добудувати до власної частини будинку по [ADDRESS] ряд приміщень. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 30.05.2019 року за клопотанням позивача призначено судову земельно-технічну експертизу для визначення можливих варіантів поділу земельної ділянки по [ADDRESS] між співвласниками. Висновком судової земельно - технічної експертизи № 750/19-22 складеним Тернопільським відділенням КНДІСЕ, запропоновано 4 можливих варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою у [ADDRESS] між співвласниками будинковолодіння, які графічно зображені на схемах в додатках до даного висновку. Технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів виділити в користування позивачу земельну ділянку площею 297 кв.м. із загальної земельної ділянки по [ADDRESS] , немає. Експертизою встановлено фактичний розмір присадибної земельної ділянки, виділеної для обслуговування житлового будинку, який становить 594 кв.м. або 0,0594 га. По першому варіанту висновку (Додаток №2) у користування [PERSON] надається земельна ділянка площею 280 кв.м., що на 17 кв.м. менше від належної йому частки, а у користування [PERSON] - 314 кв.м., що на 17 кв.м. більше встановленої частки. При другому варіанті висновку (Додаток №3) у користування [PERSON] надається земельна ділянка площею 291 кв.м., що на 6 кв.м. менше від належної частки, а у користування [PERSON] 303 кв.м., що на 6 кв.м. більше встановленої частки. По третьому та четвертому варіантах висновку (Додаток №4,5) у обох співвласників у спільному користуванні буде знаходиться земельна ділянка площею 6 кв.м. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу вимог ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із вимогами ст.16 Земельного Кодексу від 08.07.1970 р., який діяв на час виникнення спірних відносин і втратив чинність 01.01.1992 року, надання земельних ділянок у користування здійснювалось в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до норм ст. 90 ЗК від 1970 р., який діяв на час виникнення правовідносин, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Згідно із нормами статті 91 ЗК від 1970 року, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу Української РСР 1990 року, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Враховуючи те, що позивач [PERSON] набув право власності на Ѕ частину будинку згідно Договору дарування від 12 серпня 1987 року, тобто до 01 січня 2002 року, суд вважає, що до набувача Ѕ частини будинковолодіння від відчужувача перейшло належне останньому право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, оскільки інше не передбачалось у договорі відчуження. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частки вказаного будинковолодіння на підставі договору дарування від 12 серпня 1987 року - в період дії Земельного кодексу Української РСР 1970 року. Матеріалами інвентаризаційної справи та технічним паспортом підтверджено, що іншим співвласником Ѕ частини будинку в [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Положеннями ч.1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ст.ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Висновком судової земельно - технічної експертизи від 17.09. 2019 року, складеним Тернопільським відділенням КНДСЕ за №750/19-22 запропоновано 4 можливих варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою у [ADDRESS] між співвласниками будинковолодіння, які графічно зображені на схемах в додатках до даного висновку. Технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів виділити в користування позивачу земельну ділянку площею 297 кв.м. із загальної земельної ділянки по [ADDRESS] , немає. Експертизою встановлено фактичний розмір присадибної земельної ділянки, виділеної для обслуговування житлового будинку, який становить 594 кв.м. або 0,0594 га. По першому варіанту висновку (додаток №2) у користування [PERSON] надається земельна ділянка площею 280 кв.м., що на 17 кв.м. менше від належної йому частки, а у користування [PERSON] - 314 кв.м., що на 17 кв.м. більше встановленої частки. При другому варіанті висновку (додаток №3) у користування [PERSON] надається земельна ділянка площею 291 кв.м., що на 6 кв.м. менше від належної частки, а у користування [PERSON] 303 кв.м., що на 6 кв.м. більше встановленої частки. По третьому та четвертому варіантах висновку (додаток №4,5) у обох співвласників у спільному користуванні буде знаходиться земельна ділянка площею 6 кв.м. Оцінивши встановлені обставини та докази по справі, суд вважає, що слід обрати варіант № 1 (додаток 2) висновку судової земельно-технічної експертизи за № 750/19-22 від вересня 2019 року наданого експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, за яким [PERSON] виділяється в користування земельна ділянка площею 280 кв. м., [PERSON] виділяється земельна ділянка площею 314 кв. м. При цьому суд виходить із того, що саме такий варіант найбільш повно враховує інтереси всіх співвласників будинку, відповідає фактичному порядку користування земельною ділянкою, оскільки забезпечує можливість безперешкодного користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, можливість проходу тощо. Крім того, в ньому враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. У свою чергу відповідач не спростував належними та допустимими доказами той факт, що обраний судом варіант позбавляє його права безперешкодного користування будинком і здійснення догляду за ним, можливість проходу тощо. Посилання представника міської ради на те, що земельна ділянка не відводилась сторонам спору спростовується матеріалами справи та нормами закону. А саме, на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №412 від 09 липня 1970 р. [PERSON] було надано земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва житлового будинку, згідно із ст.16 Земельного Кодексу від 08.07.1970 р., який діяв на час виникнення спірних відносин і втратив чинність лише 01.01.1992 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved