Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

У листопаді місяці 2014 року позивач [PERSON] звернулася із позовом до суду, який мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] стали проживати однією сім'єю з 2002 року. За час спільного проживання вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, [INFO] у них народилася донька, [PERSON]. До 2008 року проживали з відповідачем у належній їй однокімнатній квартирі за [ADDRESS]. З 1995 року вона займається підприємницькою діяльністю на оптовому речовому ринку м. Хмельницького. Відповідач працював реалізатором цих товарів, котрі вона за власні кошти придбавала для комерційної діяльності. У 2010 році вони з відповідачем продали належну їй на праві власності однокімнатну квартиру і згідно договору купівлі-продажу від 02 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] придбана двокімнатна квартира за [NUMBER] у цьому ж будинку по [ADDRESS] в якій проживали до 2013 року. Однак, вона випадково дізналася, що відповідач, приховуючи від неї виручку, і приховані кошти розміщав на депозитних вкладах та у 2008 році придбав частину квартири за [NUMBER], що по [ADDRESS]. Батьківство доньки фактично не заперечувалося відповідачем, однак її батьком у актовому запису про народження був вказаний [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. [INFO] [PERSON] помер. Відповідач не визнає її права спільної сумісної власності на означену квартиру. Просить встановити факт проживання однією сім»ю з [PERSON] з травня місяця 2002 року по червень 2013 року, визнати спільним сумісним майном набутим сторонами у шлюбі та визнати право власності на 1/2 частину означеної квартири. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги уточнили в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з 10 вересня 2004 року по червень місяць 2013 року без реєстрації шлюбу, просять їх задоволити. Суду пояснили, що фактично шлюб із [PERSON] розірвано 09 вересня 2004 року, хоча вона проживала спільно однією сім»єю із [PERSON] з 2002 року у квартирі за [ADDRESS], а з 2010 року до червня 2013 року у двокімнатній квартирі за [NUMBER] у тому ж будинку. За час спільного проживання вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Означені обставини підтверджуються показами свідків, що свідчить про їх спільне проживання як сім»ї. Відповідач, приховуючи виручку від проданого товару, котрий належав їй особисто, розміщував кошти на депозитних вкладах та у 2008 році придбав кімнату по [ADDRESS]. Підтвердила суду, що вони спільно із відповідачем у цій квартирі не проживали та не домовлялись про її придбання, придбав її таємно, вона про це взнала лише у 2013 році та відповідач переїхав проживати у придбану квартиру. Коштів у придбання спірної квартири за договором вона особисто не вносила та підтвердити об»єктивно ці обставини ніякими доказами не може. Означена квартира придбана за кошти, котрі відповідач без її відома та згоди брав із виручки від проданого товару, котрий належав особисто їй. Підтвердила суду теж, що власне двокімнатна квартира належить особисто лише їй, хоча й придбана у період спільного проживання з [PERSON] Відповідач [PERSON] заявленого позову [PERSON] не визнав, просить у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що він не проживав спільно однією сім»єю із [PERSON], не вів спільного господарства та не мав спільного бюджету, та їхні відносини не мали ознак сім»ї. Він працював у позивача як найманий працівник, майже щодня [PERSON] проводила ревізію матеріальних цінностей, а він інформацію про проданий товар заносив у спеціальний зошит. Тому, ніяким чином коштами вирученими від продажу товару позивачки він не розпоряджався та розпоряджатися не міг. Грошові кошти, покладені на депозитні рахунки не належать [PERSON] Він мав достатній дохід (пенсію), аби придбати кімнату у малосімейному гуртожитку. Окрім того брав кошти у кредит, позичав у сестри [PERSON] 20,0 тис. грн. для придбання власного житла. В підтвердження цьому є договори депозитних вкладів з відповідними банківськими установами та отримання коштів у кредит безпосередньо перед укладанням договору купівлі-продажу. Він не потребував вкладення коштів [PERSON], оскільки мав свої власні кошти, котрі тримав на депозитах, отримував кредити. Не заперечує факту певних відносин із [PERSON], але ніяким чином вони не пов'язані із створенням сім»ї із позивачкою. Такі відносини мали періодичний характер, вони спільно не домовлялися про придбання житла, позаяк позивач з дитиною житлом була забезпечена. Стосовно народження дитини у 2003 році пояснив, що у справі про визнання батьківства він визнав позов, та власне відмовився від проведення біологічної експертизи на предмет встановлення батьківства, аби не травмувати психіку дитини. Заслухавши доводи позивача [PERSON] та її представника, заперечення відповідача [PERSON], перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив наступні фактичні обставини та наступні їм правовідносини. Судом достовірно установлено, що відповідачем [PERSON] 02 вересня 2008 року укладений договір купівлі продажу 49/100 частки квартири [NUMBER] у будинку [ADDRESS] за 100 000 грн. На підставі цього договору відповідач (за договором покупець) отримав у власність кімнату площею 12.9 кв.м., та в загальному користуванні знаходиться кухня розміром 7,3 кв.м., коридор площею 5,6 кв.м., туалет площею 1.1 кв.м., ванна площею 2.5 м.кв. Позивач [PERSON] в обґрунтування заявленого нею позову посилається на те, що з 10 вересня місяця 2004 року по червень місяць 2013 року вона проживала з [PERSON] однією сім'єю без шлюбу і правовою підставою позову зазначала ст. 74 СК України, яка діє з 01.01.2004р., відповідно до частини 1 якої, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тому вважає це майно спільною сумісною власністю. Відповідно до частини 2 цієї ж норми права, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Верховний Суд України в справі №6-97 від 20.02.2012 року зробив правовий висновок, що є джерелом права, про те, що при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 09 вересня 2004 року [PERSON] розірвала попередній шлюб укладений із [PERSON] та рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17.11.2004 року виключено з актового запису про народження дитини [PERSON] відомості про батька [PERSON]. Згідно з вимогами частин 1 та 4 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] обґрунтовує факт спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу із [PERSON] з 10 вересня місяця 2004 року до червня місяця 2013 року, а відтак і придбання означеного майна за спільні кошти показами свідків, зокрема [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] категорично заперечує щодо спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету між ними та вважає, що спірну частину квартири він придбав виключно за кошти, що належали йому особисто. Однак, суд не може прийняти до уваги покази означених свідків, оцінює їх критично, оскільки жоден із них не підтвердив факту наявності спільного сімейного бюджету [PERSON] та [PERSON], позаяк свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2003 по 2008 рік та з 2009 по 2014 рік знаходилась в Італії, чи мав власні збереження [PERSON] та чи мали сторони спільний бюджет їй невідомо. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду показали, що спільно проживали сторони до того часу як дитина пішла у 1 клас, потім перейшов проживати на іншу квартиру, а [PERSON] з дитиною залишилась проживати з дитиною на [ADDRESS]. Відповідач зловживав спиртними напоями, і між ними часто виникали сварки. Їх покази в частині того, що вони знали про те, що сторони проживають разом, та здійснення ним торгівлі на ринку не можна віднести до спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету. Допитані судом вказані свідки не могли підтвердити наявності у них спільного сімейного бюджету та не знають за чиї кошти було придбано квартиру за [NUMBER] по [ADDRESS]. Правдивість показів цих свідків в судовому засіданні спростована показами самої [PERSON], котра підтвердила суду покази відповідача [PERSON], що заборгованості по кредитних договорах вона не сплачувала та не претендує на поділ коштів, розміщених на депозитних рахунках. Натомість, свідок [PERSON] суду підтвердила факт, що її сусід по квартирі [PERSON] з часу купівлі кімнати у будинку по [ADDRESS] придбав частину квартири за свої власні кошти, проживає у ній один, [PERSON] у цій квартирі ніколи не проживала та не приходила до неї. Свідок [PERSON] суду показала, що її брат [PERSON] із [PERSON] не створили сім»ї, вони ніколи не мали спільного сімейного бюджету, і [PERSON] не бажала її створювати. Вона не заперечує, що відповідач міг вживати спиртні напої, і [PERSON] виганяла його із квартири, йому приходилось ночувати на вокзалах, у батьківському будинку. У 2002 році вони намагались створити сім»ю, однак з вини [PERSON] вони її так і не створили. З цих підстав [PERSON] було прийнято рішення про купівлю частини квартири для його особистого проживання. Для цього в нього було достатнє пенсійне забезпечення, він мав депозитні рахунки, отримував кредити, вона позичила йому 20 000 грн. для придбання житла. Однак, відповідно до довідки за № 24236 від 11.11.2014 року Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, з 2003 року по 31.12.2006 року перебувала на загальній системі оподаткування та згідно поданих декларацій доходу не мала. З 01.01.2008 року по 31.12.2011 року перебувала на загальній системі оподаткування шляхом сплати фіксованого податку, згідно поданих декларацій валовий дохід становив 70 000 грн., 40 000 грн., 80 000 грн. та 35 000 грн., з 2012 року позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, виручка від реалізації товарів становила 15 000 грн. Відповідач [PERSON] заперечує щодо спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету між ними, при цьому посилався на те, що означена квартира придбана ним за його особисті кошти та підтверджується копіями кредитних договорів від 13 серпня 2008 року в розмірі 18 000 грн. та 28.08.2008 року на суму 15 000 грн., мав депозитні кошти, котрі ніяким чином не були коштами вирученими від реалізації товарів, оскільки позивач сама ними розпоряджалась. Він ніколи не представляв [PERSON] у колі знайомих, друзів чи родини як свою дружину. З пояснень [PERSON] слідує, що він не мав наміру та потреби купувати житло для проживання них обох, оскільки позивач була забезпечена житлом, він на нього не претендує, тай вона не визнає його права на нього, вважає його лише своїм. Позивач має у власності квартиру за [NUMBER] у житловому будинку [ADDRESS] придбану в період фактичного проживання із відповідачем. В судовому засіданні не заперечувала того факту, що із [PERSON] вони не мали наміру придбавати житло для сім»ї, вона ніколи у цій квартирі не мешкала, не проживала там донька [PERSON]. Як слідує із пояснень самої позивачки вони не планували із [PERSON] поліпшити житлові умови, не обговорювали цього та вона фактично не вносила коштів у її придбання і не знала про укладання договору купівлі продажу відповідачем частини квартири. Вона не вносила коштів у купівлю спірної квартири, а відповідач лише таємно реалізуючи її власний товар на ринку утримував деякі кошти, складав їх та придбав житло, однак він коштів аби його придбати не мав, бо зловживав спиртними напоями. Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, не приймає до уваги показання свідків про те, що [PERSON] проживав з позивачем, у них був спільний сімейний бюджет. Позивачка не посилалась на те, що вони планували із [PERSON] поліпшити житлові умови. Такі твердження нею підтверджені в ході судового розгляду, що вона не вносила коштів у придбання квартири, а лише відповідач сам використав кошти від продажу її власного товару на ринку, належних та допустимих доказів в обґрунтування цієї позиції не надала. Відповідно до довідки ПАТ «Державний Ощадний банк України» [PERSON] безпосередньо перед укладанням договору купівлі-продажу 13.08.2008 року отримав кредит на 18 000 грн. та згідно довідки кредитної спілки «Кредекс» за № 20 від 16.02.2015 року отриманий кредит на суму 15 000 грн. та погашений ним 28.08.2008 року. Із пояснень позивачки вбачається, що у сплаті означених кредитів вона участі не брала. Крім того, [PERSON] користувався наступними депозитними картками 29.11.2007 до 21.01.2008 року вкладом на суму 10 832,92 грн., з 16.01.2007 року по 21.01.2008 року на суму 19 380,62 грн., та з 21.01.2008 року по 01.09.2008 року на суму 38 022,81 грн. Такі розрахунки свідчать про те, що [PERSON] після закриття попереднього вкладу відкривав новий, що підтверджує його та [PERSON] пояснення, що кожен із них окремо мав особисті власні кошти, що спростовують посилання позивача на спільність бюджету. Не підтверджуються цим документом і вкладення цих коштів у їх спільний бюджет. Позивач [PERSON] не просить визнати означені кошти спільним майном подружжя, фактично не оспорює їх. Згідно довідки про доходи пенсіонера [PERSON] розмір пенсії становить 2361,85 грн. Як свідчать означені письмові докази про доходи [PERSON] у період 2007- 2008 років (час придбання майна) він мав достатньо доходів, аби придбавати означене майно за свої власні кошти. Проте, досліджуючи докази в частині заробітку [PERSON] суд прийшов до висновку, що не знайшли свого підтвердження і посилання позивача та її представника стосовно наявного достатнього доходу для придбання такого майна, оскільки позивач будучи приватним підприємцем відповідно довідки про управління Міндоходів у Хмельницькій області слідує, що інформація про її доходи практично відсутня, у 2008 році перебувала на загальній системі оподаткування, фактично утримувала дитину. Такі докази на думку суду не можуть бути покладені в основу підтвердження факту спільного проживання, виходячи з наступного. Фактично частина квартири відповідачем придбана за кредитні та позичені кошти. Судом достовірно установлено, що позивач проживала по [ADDRESS] спочатку у квартирі [NUMBER], з 2010 року у квартирі [NUMBER], відповідно до даних паспорта відповідач був зареєстрований у [ADDRESS] до реєстрації його по [ADDRESS] з 2008 року, що підтверджується копією його паспорта. [INFO] у них народилася донька, [PERSON]. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 10.08.2015 року [PERSON] визнано батьком [PERSON]. Однак таке рішення не може підтверджувати факту спільного проживання сторін без шлюбу з вересня місяця 2004 року. Покази позивача [PERSON] є суперечливими, вони не узгоджуються із показами її ж свідків, допитаних судом. Так, із показів позивачки слідує, що вона із [PERSON] мала спільний сімейний бюджет та вели спільне господарство, тоді як свідки допитані судом пояснили суду, що їм нічого не відомо про те, чи мали сторони спільний сімейний бюджет, взагалі про спільність коштів. Тому з цих підстав суд не може покласти такі покази в основу судового рішення, оскільки вони не доводять факту спільного проживання сторін та джерела походження коштів використаних для придбання квартири. Згідно вимог частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Не заслуговують на увагу пояснення позивача та її представника стосовно спільного проживання та ведення спільного господарства нею та відповідачем, позаяк факти вкладення ним коштів на депозитні рахунки та придбання нею двокімнатної квартири у 2010 році, якраз і свідчить те, що сторони окремо визначали комплекс придбаного ними майна за власні кошти, а не спільно проживали як сім»я, як вказує позивач. Не заслуговує на увагу і посилання позивача та її представника на підтвердження вимог стосовно спільного бюджету. Окрім того, позивач як при поданні позову, так і в ході судового розгляду підтвердила, що коштів у придбання квартири вона не вкладала, не знала про її придбання, спільно не обговорювали питання про надбання спільного майна для потреб сім»ї, а лише вважає, що вона придбана за кошти виручені від продажу відповідачем її власного товару на ринку, що ще раз підтверджує про мету кожного із них надбати власне майно, і відсутність спільності інтересів. Для визначення осіб таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок їх спільної праці. Однак, таких обставин придбання спірної квартири внаслідок спільної праці сторін у справі суд не встановив, а позивач та її представник таких обставин не довели. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Стосунків чоловіка та жінки сторони в ході судового розгляду не заперечували. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз'яснень, даних в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові за недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed