Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У лютому 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем він знаходився у трудових відносинах з 03.05.2011 р. по 24.01.2013 р., після чого був звільнений за власним бажанням. На день звільнення в нього мала місце заборгованість по заробітній платі, зокрема: за січень 2012 р. - 166 грн. 59 коп. та за листопад 2012 р. - 104 грн. 67 коп., яку в день звільнення йому виплачено не було і не виплачено до тепер. Просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 271 грн. 26 коп. Крім того, у зв'язку з не проведенням розрахунку у встановленій діючим законодавством строки, просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 15.02.2013 р. по 25.02.2014 р. у розмірі 51600 грн. Рішенням Димитровського міського суду від 03 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі: на його користь з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 217 грн. 26 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 51600 грн., а всього - 51871 грн. 26 коп. Крім того, з відповідача в дохід держави стягнуто судовий збір в розмірі 518 грн. 71 коп. Не погодившись з рішенням суду, ПрАТ «Укрвуглебуд» приніс апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову оцінку. Просили ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Стягуючи заборгованість по заробітній платі за січень 2012 р., суд послався на довідку, яку було видано по іншій справі і при цьому не звернув уваги на те, що фактично на картковий рахунок позивача заробітна плата за січень 2012 р. була перерахована у повному обсязі. Щодо заборгованості за листопад 2012 р., то дійсно була допущена помилка при нарахування аліментів. Але хоча аліменти з [PERSON] і утримані у більшому розмірі, однак вказаною сумою підприємство не користувалося, вона перерахована стягувачу і це вже інші правовідносини. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що розрахунок позивач отримав і до тепер не звернувся до підприємства із заявою про неправильний розрахунок. Вказані обставини виключають право позивача на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку, який з ним фактично проведений вчасно. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу вточнив і просив рішення скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без зміни. Заслухавши доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення у позивача мала місце заборгованість по заробітній платі, яку у день звільнення йому виплачено не було. За вказаних обставин суд стягнув на його користь заборгованість по заробітній платі за січень та листопад 2012 р. і середній заробіток за визначений [PERSON] період затримки розрахунку при звільненні. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про наявність заборгованості по заробітній платі, розрахунок по якій на день звільнення проведено не було, що тягне за собою відповідальність, передбачену вимогами ст. 117 КЗпП України. Разом з тим, при визначені розміру заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд неправильно застосував норми матеріального права, а висновки щодо розміру заборгованості не відповідають фактичним обставинам, що відповідно до вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для зміні рішення суду. Так, при розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що позивач в період з 03.05.2011 р. по 24.01.2013 р. знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Укрвуглебуд», після чого був звільнений за власним бажанням. На день звільнення в нього мала місце заборгованість по заробітній платі, зокрема за листопад 2012 р. у розмірі 104 грн. 67 коп., яка утворилася у зв'язку із неправильним нарахуванням аліментів, яку в день звільнення і до тепер йому виплачено не було. Щодо заборгованості по заробітній платі за січень 2012 р., то у суду першої інстанції не було підстав для задоволення цієї частини вимог. Як вбачається з наданого відповідачем витягу з карткового рахунку [PERSON], заробітна плата за січень 2012 р. в розмірі 3859 грн. 22 коп. була перерахована останньому у повному обсязі. Вказані обставини, які не оспорюються позивачем не були перевірені належним чином судом першої інстанції, який безпідставно стягнув заборгованість за січень 2012 р. у розмірі 166 грн. 59 коп., оскільки такої фактично не має. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В ході слухання справи судом першої інстанції встановлено, що фактичний розрахунок між сторонами не відбувся, оскільки заборгованість по заробітній платі за листопад 2012 р. у вигляді зайво утриманих аліментів не виплачена. Як вбачається з вимог п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.99 р. (в редакції за станом на день виникнення правовідносин) (далі Постанова), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Виходячи з наведеного, оскільки позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, у суду першої інстанції не було підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку без урахування спірної суми. Враховуючи розмір недоплаченої позивачу заробітної плати за листопад 2012 р., апеляційний суд вважає за можливе стягнути на користь останнього середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 1000 грн. Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апелянта про те, що зайво утриманими із заробітної плати позивача підприємство не користувалося і цей спір [PERSON] повинен вирішувати із стягувачем, оскільки вони є безпідставними. В ході слухання справи судом встановлено і даний факт не оспорюється відповідачем, що помилка у нарахуванні заробітної плати [PERSON] за листопад 2012 р. була допущена робітником підприємства, тобто з вини останнього позивач отримав заробітну плату не у повному обсязі. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, розподіл судових витрат проводиться відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial