Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості по виплаті аліментів, пеню за прострочення сплати аліментів та додаткові витрати на утримання дітей. Свої вимоги обґрунтувала тим, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано судовим рішенням. Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03.02.2015 року з [PERSON] ухвалено стягувати аліменти на утримання дітей з 18.12.2014 року. Відповідач аліменти не сплачує, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за період з 18.12.2014 року по 27.09.2016 року та пеня за несплату аліментів у вказаний період. Діти знаходяться на утриманні позивачки та потребують додаткових витрат на одяг, взуття, навчання. У період 2015-2016 роки діти часто хворіли, що понесло додаткові витрати позивачкою. Відповідач належного батьківського обовязку по утриманню дітей не виконує, в добровільному порядку сплачувати аліменти та нести додаткові витрати на утримання дітей відмовляється. В судове засідання сторони не зявились. Позивачка в канцелярію суду направила заяву, у якій свої вимоги підтримала і висловила згоду на заочний розгляд позову. Відповідач заяв чи клопотань щодо суті позову та процедури його розгляду не подав. Направлена на зареєстровану адресу місця його проживання поштова кореспонденція повернулась з відміткою про те, що адресат за такою адресою не проживає. В порядку ч.9 ст.74 ЦПК України в газеті «Волинь-нова» було опубліковано оголошення про проведення судового засідання, у звязку з чим відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Враховуючи наведені обставини, суд за письмової згоди позивачки ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03.02.2015 року з відповідача в користь позивачки на утримання синів стягнуто аліменти в розмірі 1/3 його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 18.12.2014 року до повноліття сина [PERSON], а в подальшому в розмірі 1/4 його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття сина [PERSON]. Розрахунком Ніжинського ВДВС ГТУЮ у Чернігівській області заборгованості по аліментах від 27.09.2016 року стверджено, що станом на серпень 2016 року в [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів в користь [PERSON] в сумі 19517,44 гривень. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Подільського районного суду від 31.03.2016 року. Згідно копій фіскальних чеків на придбання ліків та одягу для дітей, квитанцій про сплату харчування відповідачка придбала ліків на суму 5531,58 гривень, одягу на суму 2017,20 гривень та сплатила за харчування сина [PERSON] в дитячому закладі 3151,18 гривень. Відповідно до копій виписки, консультаційного висновку спеціаліста, витягів з медичних карток діти сторін в період з 2015 року по 2016 рік часто хворіли та перебували на стаціонарному, амбулаторному лікуванні. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Отже, по справі встановлено, що відповідач за період з грудня 2014 року по грудень 2016 року не виконав свій обов'язок по сплаті аліментів на утримання дітей, відповідно у нього утворилась заборгованість в розмірі 23192,20 гривень. Така заборгованість існує на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 03.02.2015 року. Судове рішення звернуте до виконання; доданим позивачкою до позовної заяви розрахунком заборгованості стверджено, що таке виконання здійснюється примусово через органи державної виконавчої служби. Посилання позивачки на ст.194 СК України в цій частині позовних вимог є безпідставним, оскільки вона регулює особливості сплати аліментів, вже визначених судовим рішенням. Відтак суд приходить до висновку, що для ухвалення додаткового чи окремого рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості з аліментів, що стягуються з відповідача на підставі судового рішення, відсутні законні підстави, через що в цій частині позов задоволенню не підлягає. В той же час з огляду на встановлені фактичні обставини суд приходить до висновку, що відповідач був обізнаний про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів і допустив прострочення їх сплати аліментів, в результаті чого з його вини утворилася заборгованість. У звязку з цим позивачка має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів на дітей. Розмір такої пені за період з 18.12.2014 року по 27.12.2016 року обчислений позивачкою на підставі закону, арифметично правильно і становить 6873,48 гривень. Відповідно до ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідачкою повно та обєктивно доведено додаткові витрати, понесені нею на утримання дітей. Тому суд вважає законним, розумним і справедливим покладення на відповідача обовязку приймати участь у додаткових витратах на дітей. Виходячи з викладеного, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: partial