Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 30 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що 10.12.1979 року прийнятий на шахту № 5 «Великомостівська» учнем гірника. 19.02.1980 року переведений підземним гірником II розряду. 06.11.1980 року переведений підземним гірником очисного вибою V розряду. 07.04.1993 року звільнений з роботи у зв'язку з переводом на шахту №8 «Великомостівська». 12.04.1993 року прийнятий гірничим робітником очисного вибою на шахту № 8 «Великомостівська». 01.09.1994 року звільнений з роботи за власним бажанням. 17.10.1994 року прийнятий на роботу підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 06.02.1997 року звільнений за власним бажанням. 24.11.1997 року прийнятий на роботу підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду на шахту № 9 «Великомостівська». 30.03.2001 року звільнений з роботи по стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у позивача погіршився стан здоров'я, внаслідок чого останній змушений був звертатись за медичною допомогою. Довідкою МСЕК від 03.05.2001 року позивачу встановлено 50% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 08.05.2002 року останньому встановлено 50 % втрати профпрацездатності. Відповідно до довідки МСЕК від 18.05.2004 року позивачу встановлено 50 % втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 04.05.2006 року останньому встановлено 55 % втрати профпрацездатності. Відповідно до довідки МСЕК від 04.05.2006 року позивачу встановлено III групу інвалідності. Унаслідок отримання професійних захворювань позивачу було завдано фізичних і душевних страждань, які виражаються в тому, що він є інвалідом, має постійний кашель, задишку при незначному фізичному навантаженні, загальна слабкість, підвищена пітливість, змушений постійно лікуватися. Окрім цього зазначає, що внаслідок вищенаведеного нормальні умови його життя порушено, відчуває труднощі у веденні домашнього господарства. Представник відповідача подав письмове заперечення на позовну заяву, в якій зазначає, що Фонд є неналежним відповідачем у справі. Вказує, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Також зазначає про пропущення позивачем тримісячного строку для звернення до суду. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що внаслідок отримання професійних захворювань йому було завдано фізичних і душевних страждань, які виражаються в тому, що він є інвалідом, має постійний кашель, задишку при незначному фізичному навантаженні, загальна слабкість, підвищена пітливість, втрачає слух, руки болять, болі у грудях, змушений постійно лікуватися. Окрім цього зазначає, що нормальні умови його життя порушено, відчуває труднощі у веденні домашнього господарства. Також зазначає, що про шкідливі умови праці знав, однак не знав, що така робота призведе до таких наслідків. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пославшись на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву. Також вказала, що належним відповідачем у справі повинно бути ДП «Львіввугілля», оскільки шахта призначила позивачу виплату. Зазначає, що позивач при влаштуванні на шахту знав про шкідливі та небезпечні умови праці. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Згідно з трудовою книжкою позивача останній 10.12.1979 року прийнятий на шахту № 5 «Великомостівська» учнем гірника. 19.02.1980 року переведений підземним гірником II розряду. 06.11.1980 року переведений підземним гірником очисного вибою V розряду. 07.04.1993 року звільнений з роботи у зв'язку з переводом на шахту №8 «Великомостівська». 12.04.1993 року прийнятий гірничим робітником очисного вибою на шахту № 8 «Великомостівська». 01.09.1994 року звільнений з роботи за власним бажанням. 17.10.1994 року прийнятий на роботу підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 06.02.1997 року звільнений за власним бажанням. 24.11.1997 року прийнятий на роботу підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду на шахту № 9 «Великомостівська». 30.03.2001 року звільнений з роботи по стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 006448 від 03.05.2001 року позивачу встановлено 50% втрати профпрацездатності, з яких: 30% - хр.радикулопатія, 20% - хронічний бронхіт. Довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 017240 від 08.05.2002 року позивачу встановлено 50% втрати профпрацездатності, з яких: 30% - хр.радикулопатія, 20% - хронічний бронхіт. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 002121 від 18.05.2004 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: 20% - хронічний бронхіт, 30% -хр. радикулопатія. Довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 003124 від 04.05.2006 року позивачу безтерміново встановлено 55% втрати професійної працездатності, з яких: 30% - радикулопатія, 25% -хронічний бронхіт. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 264190 від 04.05.2006 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди знаходить своє пояснення у вищевказаних положеннях Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, оскільки останній є інвалідом III групи, має постійний кашель, задишку при незначному фізичному навантаженні, загальна слабкість, підвищена пітливість, втрачає слух, руки болять, болі у грудях, змушений постійно лікуватися, нормальні умови його життя порушено, відчуває труднощі у веденні домашнього господарства, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, що становить 55 %, а саме: хронічний бронхіт, емфізема легень, дифузний пневмосклероз, хронічна радикулопатія. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Аналогічні роз'яснення надані у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 10000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Решта доводів представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду. Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Суд покладає обов'язок відшкодувати спричинену позивачеві моральну шкоду саме на відповідача, а не на роботодавця, оскільки на день встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше відповідальним за відшкодування шкоди був саме відповідач на підставі частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Outcome: partial