Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Управління ПФУ звернулось до суду з позовом про стягнення надмірно виплаченої пенсії в сумі 6360,21 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачу [PERSON] було призначено пенсію по втраті годувальника після смерті чоловіка. В травні 2012 року при масовому перерахунку пенсії внаслідок програмної помилки було проведено надмірне нарахування пенсії [PERSON], що призвело до переплати пенсії за період з 01 травня 2012 року по 31 січня 2016 року на загальну суму 6360, 21 грн. Відповідач від добровільного повернення коштів ухиляється, у звязку з чим представник позивача просила стягнути з відповідача на користь управління ПФУ надмірно виплачену пенсію. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, надала пояснення по суті позову. Представник відповідача заперечила проти позову, пояснила, що у відповідності до вимог чинного законодавства повернення надмірно виплачених сум пенсії можливе у випадку недобросовісності з боку пенсіонера або внаслідок рахункової помилки, допущеної органом чи особою, яка здійснювала виплату. Разом з тим, в даному випадку відносно [PERSON] не допущено рахункової помилки, сама відповідач також не допустила будь-якої недобросовісності, у звязку з чим підстав для стягнення коштів не вбачається. Просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач та її представник зробили заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 23.08.2005 року перебуває на обліку в органах ПФУ та отримує пенсію по втраті годувальника. З наданих позивачем письмових доказів, в т.ч. протоколів, довідок, повідомлень, вбачається, що за період з 01.05.2012 року по 31.01.2016 року відповідачу [PERSON] надмірно нараховано та виплачено пенсію на суму 6360,21 грн. Позивач стверджує, що зазначена заборгованість виникла при проведенні масового перерахунку пенсії в автоматичному режимі, що призвело до безпідставного збільшення розміру пенсії. Вказана програмна помилка була виявлена в грудні 2015 року, після чого і було проведено перерахунок пенсії. З даного приводу позивач неодноразово звертався до відповідача із пропозиціями про погашення заборгованості, однак [PERSON] від такого відшкодування ухиляється. З приводу строку позовної давності судом встановлено наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У даному випадку, відповідачем своєчасно зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. На підставі частини першої статті 261 Цивільного Кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Виходячи із змісту названих норм, перебіг позовної давності для державного органу управління ПФУ перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення її прав і законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому, суд констатує, що у відповідності до ст..6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Подібну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року по справі № 487/10132/14-ц. В даному випадку, позивач не надав суду доказів того, що з часу виникнення помилки він з обєктивних причин не міг дізнатись про порушення свого права, виявити цю помилку та усунути її. Такий висновок суду ґрунтується також і на тих обставинах, що всі необхідні та достатні, на думку суду, ресурси для проведення нарахування та перерахунку пенсії (пенсійна справа [PERSON], кадрове та програмне забезпечення, нормативна база) постійно перебували у розпорядженні саме позивача, [PERSON] доступу до них не мала і не могла вплинути на виникнення помилки або на можливість її виявлення. При цьому позивач не заперечував тієї обставини, що помилка виникла не у звязку із наданням [PERSON] будь-яких документів, а внаслідок програмного недоліку. Доводи позивача про епізодичний та несистемний характер перевірок «в ручному режимі», в ході яких можуть бути виявлені подібні помилки, не спростовують висновків суду, оскільки організація роботи державного органу повинна здійснюватись таким чином, щоби якнайкраще забезпечити виконання покладених на нього завдань. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що посадові особи позивача могли виявити допущену помилку з моменту здійснення першої помилкової виплати пенсії [PERSON] в травні 2012 року, або в будь-який інший час в межах строку позовної давності. В той же час, до часу виявлення переплати було проведено 45 виплат пенсії. Таким чином, строк позовної давності у даному випадку пропущено, що у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, заслухавши доводи сторін та дослідивши надані ними докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги управління ПФУ є недоведеними. Так, як це вбачається з ч.1 ст.50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобовязання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Разом з тим, у відповідності до ст..1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року №6-91цс14. Таким чином, пенсія, виплачена особі добровільно органами ПФУ, може бути повернута у одному з таких випадків: або за наявності недобросовісної поведінки отримувача пенсії, або у разі допущеної рахункової помилки. Зокрема, у своїй постанові від 22.01.2014 року у справі №6-151цс13, Верховний Суд України зазначає, що стаття 1215 ЦК України може застосовуватись лише при наявності підтвердженої доказами рахункової помилки, а безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. В той же час, судом встановлено, що [PERSON] не допустила будь-якої недобросовісної поведінки, не подавала до управління ПФУ жодної інформації та не вчиняла ніяких дій, які призвели або могли б призвести до виникнення переплати. Також допущена позивачем помилка не може бути віднесена до рахункової помилки (тобто повязаної із арифметичними обчисленнями та підрахунками), оскільки, як це стверджує сам позивач, помилка має програмний характер і допущена під час масового автоматичного перерахунку пенсій. Не внесення позивачем відповідних змін до програмного забезпечення та допущення помилок при формуванні даних масового перерахунку, не можна вважати рахунковою помилкою, тим більше за тих обставин, що помилка при нарахуванні пенсії була неодноразовою, а повторювалася на протязі декількох років. При цьому суд приймає до уваги практику ЄСПЛ з аналогічних питань, яка є частиною вітчизняного законодавства. Так, пунктом 71 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed