Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних в загальному розмірі 35 416,98 євро. Позов обґрунтований такими обставинами. 29.07.2016 відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 32500 євро на строк до 29.09.2016, на підтвердження чого ним власноруч було складено розписку, яку він засвідчив своїм підписом. Відповідач у встановлений строк свої зобов`язання не виконав, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Враховуючи, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання, позивач, окрім основної суми боргу, також просить стягнути 3% річних у розмірі 2916,98 євро. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2019 справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11.11.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.04.2020. 16.04.2020 підготовче судове засідання у справі було відкладене на 20.08.2020. 20.08.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, так як будь-яких угод позики з позивачем він не укладав та грошових коштів від позивача не отримував. Претензії про повернення заборгованості він також не отримував, так як проживає за кордоном. Крім того, посилається на те, що в розписці наявні виправлення, що в свою чергу є недопустимим для такого виду документів. Звернув увагу також на те, що вимоги позову є необгрунтованими та безпідставними, оскільки грошовою одиницею валюти України є гривня в той час коли предметом договору є іноземна валюта. Разом з тим, зазначив що, з розписки неможливо встановити що грошові кошти отримував саме відповідач, а не будь-яка інша особа. 20.08.2020 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті на 18.11.2020, встановлено позивачу строк на подання відповіді на відзив протягом тридцяти днів з дня одержання копії ухвали. Відповідачу встановлено строк на подання заперечення двадцять днів з дня отримання відповіді на відзив. 24.09.2020 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача заперечувала проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник позивача зазначила, що на виконання умов договору позики [PERSON] здійснював перекази грошових коштів зі своєї картки ПАТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок [PERSON] в загальному розмірі 6197,61 євро, що свідчить про його визнання наявності заборгованості перед позивачем. Те, що грошові кошти були передані саме позивачем [PERSON] підтверджується наявністю оригіналу розписки у позивача та частковим погашенням заборгованості відповідачем. 24.09.2020 від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, яку суд повернув позивачу, так як вона подана з пропуском строку, передбаченого п.2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України. Суд дійшов висновку, що причини, які призвели до пропуску строку звернення з даною заявою, наведені представником позивача, не є поважними, тому підстав для поновлення вказаного строку суд не вбачає. В судовому засіданні 18.11.2020 позивач та її представник позовні вимоги підтримали частково, посилаючись на те, що відповідач на виконання договору позики сплатив 6197,61 євро, тому сума заборгованості відповідача перед позивачем на даний час становить 28663,12 євро, з яких 26 302,39 євро - основний борг та 2360,73 євро - 3% річних. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки. До суду надійшли відомості про вручення судової повістки представникові відповідача, тому відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, викладену позицію учасників процесу щодо заявлених позовних вимог, суд, вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявнихдоказів за відсутності відповідача та його представника. Заслухавши позивача, її представника, дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 29.07.2016 [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 32500 євро, зобов`язавшись повернути борг у строк до 29.09.2016. Передача та отримання зазначеної суми підтверджується письмовим доказом - розпискою від 29.07.2016, оригінал якої досліджувався в судовому засіданні (а.с.7). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зважаючи на положення частини 2 статті 1047 ЦК України, розписка відповідача, яка посвідчує передання йому позивачем грошових коштів і містить вказівку на його зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967нс15. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16, від 02.03.2020 у справі №355/1301/18 та суд не вбачає підстав від неї відсупати. Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання зобов`язань за договором позики [PERSON] здійснював перекази грошових коштів зі своєї карти ПАТ КБ «ПриватБанк» через додаток «Приват24» на банківський рахунок [PERSON] , в загальній сумі 176550 грн., що з урахуванням офіційного курсу Національного Банку України на дату кожного платежу еквівалентно 6197,61 євро. Останній платіж, здійснений відповідачем, датований 26.04.2017, що підтверджується виписками з банківського рахунку [PERSON] за період з 01.07.2016 по 15.09.2020. Отже судом встановлено, що відповідач в повному обсязі своїх грошових зобов`язань у встановлений строк не виконав, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем на час розгляду справи становить 26302,39 євро . 17 вересня 2019 року [PERSON] на адресу [PERSON] , яка була зазначена в розписці, направлено претензію про повернення грошових коштів за договором позики від 29.07.2016 (а.с. 8, 14). Вимога позивача про повернення кошті від 17.09.2019 року була залишена відповідачем без належного реагування, та доказів зворотного матеріали справи не містять. Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з приписами частини 1 статті 533 цього Кодексу грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. В той же час, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже виключно позивачу належить обрання способу захисту порушеного права, пред`явлення вимог до відповідача у валюті позики чи в її еквіваленті. Під час вирішення справи суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, викладений наступним чином. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частиною 1 статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Аналогічні висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18 та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики саме в іноземній валюті є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону. Стосовно вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 3% річних суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок Палати Верховного суду викладений в Постанові від 19 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. В судовому засіданні представник позивача надав усний розрахунок 3% річних з урахуванням того, що несплачена відповідачем сума заборгованості складає 26302,39 грн. За період з 30.09.2016 по 27.09.2019 (включно) прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики становить 1092 дні. Відтак, три відсотки річних складають суму в розмірі 2360,73 євро. Суд, перевіривши зазначений розрахунок, вважає його обгрунтованим, розрахованим у відповідності до встановлених правил та вимог та таким, що підтверджує суму, яка підлягає стягненню з відповідача в зв`язку з неналежним виконанням ним фінансових зобов`язань. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів, враховуючи встановлені обставини та вищенаведені положення матеріального закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. В той же час, стороною відповідача в ході розгляду справи жодними доказами обґрунтування позову не спростовані, як і не надано суду доказів на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти факту складення розписки та отримання грошових коштів від позивача, відповідач не надав доказів на спростування факту написання цього документу, а також його достовірності. Жодних клопотань відповідач в ході розгляду справи не заявляв. За правилами, встановленими статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на сплату судового збору в розмірі 9367, 80 грн. (а.с. 1). Загальний розмір заявлених позивачем вимог становив 35416,98 євро. Отже ураховуючи, що позов задоволений на 28 663,12 євро, тобто на 81% (35416,98х100/28663,12) з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 7587, 92 грн. (9367,80х81%/100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial