Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У лютому 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Кременчуцький університет економіки, інформаційних технологій і управління» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 15.07.2014 року по 31.08.2015 року працював в Приватному вищому навчальному закладі «Кременчуцький університет економіки, інформаційних технологій і управління». 31.08.2015 року звільнений із займаної посади підсобного робочого відділу господарського та інженерного обслуговування на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Проте, з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні, внаслідок чого, утворилась заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2015 року по серпень 2015 року у сумі 9197,47 грн. та середній заробіток за весь час затримки. Просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01.04.2015 по 01.09.2015 у сумі 9197,47 грн. середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 20.02.2016 у сумі 12884,08 грн. Позивач у судове засідання не прибув, попередньо надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в\~\~судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного. Частиною 1\~ст. 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст. 15 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Судом встановлено, що з 15.07.2014 року по 31.08.2015 року [PERSON] працював на посаді підсобного робочого відділу господарського та інженерного обслуговування в Приватному вищому навчальному закладі «Кременчуцький університет економіки, інформаційних технологій і управління». 31.08.2015 року [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. При звільненні позивача, з ним не було проведено остаточний розрахунок, а саме не було виплачено заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2015 року по серпень 2015 року у сумі 9197,47 грн., згідно довідки №176 від 04.12.2015 року. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці»\~визначено: працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з\~ст. 25 Закону України «Про оплату праці»\~забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1-2\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного\~\~ розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене\~\~ в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~\~доведе відсутності в цьому своєї вини. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Верховного Суду України в справі № 6-76цс14 від 02.07.2014р. встановлено, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За таких обставин, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Так, середній заробіток позивача становить 106,48 грн./день. З моменту звільнення до розгляду справи по суті, пройшло 102 робочих дні, а тому, середній заробіток за даний період складає 22081,55 грн. (де 106,48 грн. середньоденний заробіток * 102 робочих дні). Враховуючи положення ч.1 ст.11 ЦПК України та роз'яснень наведених в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. за № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 9197,47 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 12884,08 грн., обмежуючись заявленою вимогою та проведеним позивачем розрахунком. Відповідно п.7 ст.214, п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 грн.

Outcome: approved