Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

У лютому 2019 року Київське квартирно-експлуатаційне управління, Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення останніх з гуртожитку, з кімнати [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що будинок [ADDRESS] має статус гуртожитку та відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та відповідно до Акту приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка, затвердженого начальником Головного КЕУ ЗСУ полковником [PERSON] від 31.03.2017 року, перебуває на балансі Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України і обліковується в Київському КЕУ. При цьому, станом на день звернення до суду з цим позовом в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку проживають [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, позивачі вважають, що відповідачі безпідставно користуються вищевказаною кімнатою, оскільки згідно з листом начальника Київського КЕУ № 303/25/6-1141 від 11.10.2006 року, адресованого начальнику Будинкоуправління № 12 Київського КЕУ Міністерства оборони України, на виконання протокольного рішення від 07.08.2006 року, прийнятого на особистому прийомі громадян з особистих питань першим заступником міністра оборони України [PERSON] , вказану кімнату було запропоновано надати старшому лейтенанту [PERSON] та його матері на період навчання на курсах по вивченню англійської мови про посольстві Великобританії в Україні. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідно до корінця ордера на жиле приміщення № 019066 від 27.02.2018 року, виданого Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією, [PERSON] з сім`єю із двох осіб отримав ордер на право зайняття жилого приміщення жилою площею 35,30 кв.м., яке складається із двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , позивачі звернулися до суду з цим позовом, який просили задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 22.02.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 16.05.20219 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою від 13.11.2019 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засідання позивачі не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з тим, від представників позивачів надійшли до суду заяви, в яких вони просили позов задовольнити, а розгляд справи проводити за їх відсутністю. Відповідач іу судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідмолені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістили. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] має статус гуртожитку та відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та відповідно до Акту приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка, затвердженого начальником Головного КЕУ ЗСУ полковником [PERSON] від 31.03.2017 року, перебуває на балансі Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України і обліковується в Київському КЕУ. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєстрований та проживає у кімнаті [ADDRESS] гуртожитку з 29.05.2008 року та по теперішній час, а [PERSON] - з 12.08.2008 року і по теперішній час. Разом з тим, жодних доказів, зокрема відповідного витягу з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які б підтверджували наявність у відповідачів права власності на будь-яке житло, матеріали справи не містять. Звертаючись з позовом до суду, позивачі, як на підставу для його задоволення, посилалися на те, що відповідачі проживають в спірній кімнаті за відсутністю будь-яких правових підстав на це. При цьому, на підтвердження вказаних обставин позивачі посилалися на лист начальника Київського КЕУ № 303/25/6-1141 від 11.10.2006 року щодо пропозиції надати кімнату старшому лейтенанту [PERSON] та його матері на період навчання на курсах по вивченню англійської мови про посольстві Великобританії в Україні, а також те, що [PERSON] з сім`єю із двох осіб отримав ордер на право зайняття жилого приміщення жилою площею 35,30 кв.м., яке складається із двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Так, статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі « Прокопович п роти Ро сії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В судовому засіданні не встановлено, що відповідачі вселились до спірної кімнати гуртожитку з порушенням встановленого законом порядку. Натомість, як вже зазначалось вище, судом встановлено, що відповідачі тривалий час користуються цим житлом, а доводи сторони позивачів, що відповідачі забезпечені іншим житлом, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed