Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 23 липня 2011 року по 12 березня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12\~березня 2013 року у справі №\~591/413/13-ц шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу з відповідачем вона має малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . З 24 жовтня 2015 року позивачка знаходиться у шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано 24 жовтня 2015 року Ковпакіським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції. Зазначає, що з 2012 року фактичні шлюбні стосунки між нею та відповідачем були припинені. Відповідач, зібравши всі свої речі, добровільно залишив її з донькою, і з того часу вони проживають окремо один від одного, не спілкуються і не бачаться. Де фактично проживає зараз відповідач достовірно невідомо. Останнє відоме місце його проживання співпадало з місцем реєстрації. Донька весь час проживає разом з нею, вони з чоловіком займаються її вихованням, піклуються про її фізичний та духовний розвиток, отримання нею освіти. Відповідач від спілкування з дитиною, її виховання та утримання свідомо самоусунувся, при тому, що він має добрий стан здоров`я, є працездатним і має можливість організувати своє життя таким чином, щоб забезпечити належні умови для виховання, навчання і повноцінного розвитку дитини. Добровільно матеріальну допомогу на утримання дочки відповідач не надає. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50\~% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19\~квітня 2021 року. 19 квітня 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено до 07\~травня 2021 року за клопотанням позивача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 12\~липня 2021 року. 12\~липня 2021 року розгляд справи відкладено до 26 липня 2021 року у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду даної справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Третя особа управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради подала до суду висновок органу опіки і піклування про можливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Від представника третьої особи [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки та проживає в одному під`їзді, повідомила, що знайома з сім`єю [PERSON] з 2008 року, знає маму, тата та брата. Бачила [PERSON] у 2009-2010 році один раз. З малку в [PERSON] був батько лише нинішній чоловік позивачки [PERSON] , до якого дочка відноситься як до батька, називає його татом. Вона розуміє, що в неї є інший батько, оскільки дитина має інше прізвище [PERSON] , проте біологічного батька вона не знає та не згадує. Намагань у спілкуванні з донькою відповідач не має, він їй не телефонує, не вітає зі святами. Перешкод у спілкуванні позивачка йому не чинить. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, повідомила, що її теперішній зять [PERSON] хоче всиновити її онуку [PERSON] та надати їй своє прізвище та по батькові. [PERSON] прожив після народження доньки півроку, участі у її вихованні не приймав, матеріальну допомогу не надавав. У червні-травні 2012 року повідомив, що поїхав до рідні в АР Крим. Дитині на той час було 4 місяці. З того часу він не приїздив та не допомагав, лише кілька разів телефонував. Подарунків дитині не робив, з днем народження не вітав. [PERSON] знає, що в неї є біологічний батько, але рідним сприймає [PERSON] , дуже його любить та називає татом. Свідок [PERSON] , яка є знайомою позивачки, повідомила, що знає [PERSON] як гарного батька, [PERSON] відноситься до нього як до рідного батька, хоча знає, що у неї є інший батько. [PERSON] поїхав від них до АР Крим, коли Мілені було 3 місяці, після того часу він не з`являвся, подарунків не дарував, на вітав на свята. Позивачка у спілкуванні з дитиною йому не перешкоджає, це він не хоче. Останній раз відповідача бачила 8-9 років назад. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що 23 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 896 (а.с. 10). Під час шлюбу [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , батьком якої є відповідач [PERSON] (а.с. 12). Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11). Відповідно до висновку управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 23\~липня 2021 року за № 1637/27.1-26 орган опіки та піклування вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] (а.с. 72). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11\~липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи обставини щодо умисного ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків, так як останній не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не цікавиться її розвитком та станом здоров`я. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, та не надає матеріальну допомогу на утримання доньки. Як пояснив в судовому засіданні представник третьої особи органу опіки і піклування, ними не з`ясовано думку [PERSON] по даній справі у зв`язку з відсутністю контактних даних та адреси фактичного місця проживання. За висновком управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 23 липня 2021 року за № 1637/27.1-26 орган опіки та піклування визнав можливим позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] (а.с. 73). Вказані обставини, на думку суду, свідчать про свідоме нехтування відповідачем до виконання ним своїх батьківських обов`язків, про відсутність інтересу до дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до частини 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20\~листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За нормами частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як передбачено частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, дані про осіб, які б перебували на його утримані, відсутні, і він має об`єктивну можливість виплачувати аліменти. Будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідач не надав, а матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів на утримання дитини буде розумним, достатнім і відповідатиме інтересам дитини, при цьому не порушуючи прав та інтересів відповідача та інших осіб. Таким чином, позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову з 22 лютого 2021 року, до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. У зв`язку із задоволенням вимоги про позбавлення батьківських прав з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн 00 коп. Також у зв`язку із задоволенням вимоги про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн 00 коп., оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору при подачі позову за вказаною вимогою. На підставі викладеного,

Outcome: approved