Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» (далі - ВАТ «ІТРЗ») посилаючись, що він працював у відповідача з 01 березня 1988 року по 09 грудня 2013 року. В день звільнення заробітну плату та повний розрахунок йому не видали та видали трудову книжку, а відповідно довідок відповідача заборгованість по заробітній платі на час звільнення складала загальну суму 35 158,19 гривень, чим порушили його трудові права. Відповідач повинен був розрахуватися з ним в день звільнення і виплатити йому заборгованість заробітку. Наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25.02.2013 року було стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на його користь нарахованої, але виплаченої компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 2 562,71 гривні. Наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.08.2013 року було стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 13 529,14 гривень за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2013 року. Наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03.12.2013 року було стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 9 309,20 гривень за період з 01 липня 2013 року по 31 жовтня 2013 року. Наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.02.2014 року було стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 9 757,14 гривень за період грудень 2012 року, з 01 листопада 2013 року по 31 грудня 2013 року. Проте у подальшому відповідач заборгованість із заробітної плати так і не сплатив, його середньоденна заробітна плата складає 91,47 грн, та загальна сума заборгованості середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає 9 878,76 гривень. Як на підставу спричинення моральної шкоди, позивач посилався на невиплату йому відповідачем заборгованості по заробітної плати по цей час, що привело до втрати нормальних життєвих зв'язків, що спричиняло моральні страждання. Посилаючись на статті 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач просив стягнути з ВАТ «ІТРЗ» на його користь 9 878,76 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 8 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Просить стягнути з відповідача судові витрати на користь держави. (а.с. 2-4) Позивач в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує позов і просить позов задовольнити. Позивач проти заочного рішення не заперечує (а.с. 31). Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, заперечень на позов не подав, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав (а.с. 24, 30). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, підтверджується наявними у справі доказами і не оспорюється сторонами, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з ВАТ «ІТРЗ» із 01 березня 1988 року за наказом № 110/к від 26.02.1988року, остання посада начальник енергосилового цеху, і був звільнений з підприємства із 09.12.2013 року наказом № 136/к-зв від 09.12.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату (а.с. 7-9). Відповідно вимогам ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.3 ст. 10, ст. 31 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. При звільнені з підприємства за п.1 ст. 40 КЗпП України позивачу була видана належним чином оформлена трудова книжка, але не було проведено повного розрахунку. У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Довідками ВАТ «ІТРЗ» від 21.01.2013 року № 22, від 31.07.2013 року № 477, від 11.11.2013 року № 720, від 25.12.2013 року № 847 підтверджується, що заборгованість ВАТ «ІТРЗ» по заробітній платі перед [PERSON] станом на 31.12.2013 року складає загальну суму 35 158,19 гривень (а.с. 13, 15, 17, 19). Позивач неодноразово звертався до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з заявами про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, як підстава до заяв були надані вказані довідки підприємства. Так, судовим наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25.02.2013 року №623/409/13-ц стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] нарахованої, але виплаченої компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 2 562,71 гривні. Судовим наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.08.2013 року №623/2916/13-ц стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 13 529,14 гривень за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2013 року. Судовим наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03.12.2013 року №623/4284/13-ц стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 9 309,20 гривень за період з 01 липня 2013 року по 31 жовтня 2013 року. Судовим наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.02.2014 року №623/88/14-ц стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 9 757,14 гривень за період 01 грудня 2012 року по 31 грудня 2012 року, з 01 листопада 2013 року по 31 грудня 2013 року. Вказані судові накази знаходяться на примусовому виконанні у відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області про стягнення вказаних сум, про що свідчать постанови ст. державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області про відкриття виконавчих проваджень. (а.с. 14, 16, 18 оборот, 20 оборот). Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У судовому засіданні установлено і не оспорюється сторонами обставини, що позивач не отримав належних звільненому працівникові загальної суми 35 158,19 гривень у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідач ВАТ «ІТРЗ» не довели суду, що позивачу при звільненні 09.12.2013 року не виплатили належних сум не з вини ВАТ «ІТРЗ». Наведене свідчить, що позивачем доведені заявлені вимоги про порушення відповідачем його трудових прав щодо невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Як підстава для цього позову позивачем надається довідка про середню заробітну плату (дохід) позивача підприємства ВАТ «ІТРЗ» № 25 від 29.01.2014 року щодо середньоденної заробітної плати (дохід) позивача, яка за період із 01.06.2013 року по 30 листопада 2013 року становить 91 грн 47 коп (а.с. 21) Суд приймає розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2014 року по 31 січня 2015 року в розмірі 9 878 грн 76 коп (а.с. 10, 11-12). Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 108 робочих днів по 31 січня 2015 року в розмірі 9 878 грн 76 коп, суд виходить із того, що з вини ВАТ «ІТРЗ» позивачу при звільненні з підприємства не були виплачені всі належні суми, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України з підприємства підлягають стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Суд задовольняє позовні вимоги позивачів по відшкодуванню моральної шкоди з урахуванням положень п.п. 9, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами, та у відповідності ст. 237-1 КЗпП України: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, з урахуванням характеру, обсягу і глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) і з урахувань інших обставин - стану його здоров'я, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості. Порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку, що моральну шкоду необхідно стягнути з відповідача, з особи, винними діями якого її заподіяно. Розмір моральної шкоди на користь позивача суд встановлює із засад розумності, виваженості та справедливості в сумі 2 000 гривень. Оскільки судовому захисту підлягають тільки ті права, що є вже порушені на час звернення до суду, то наразі є підстави для задоволення позовних вимог, адже є встановлений факт порушення прав позивача у справі, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Згідно вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. При розгляді справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-109цс12, та правові висновки, що викладені в ухвалі Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року (№ 6-144цс13), предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати на судовий збір в сумі 243 грн 60 коп.

Outcome: partial