Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Полтава з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення з повнолітніх дітей заборгованості зі сплати аліментів, неустойки (пені), додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою та інвалідністю, після чого неодноразово збільшувала та зменшувала розмір позовних вимог з урахуванням отриманих нею під час розгляду справи платежів та остаточно просила суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] в якості додаткових витрат викликаних тяжкою хворобою та інвалідністю кошти в сумі 11 361, 22 грн.; стягнути з [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів та неустойку (пеню) в розмірі 13 929,59 грн., з яких заборгованість зі сплати аліментів - 4 878, 95 грн., пеня - 9250, 64 грн.; стягнути з [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів та неустойку (пеню) в розмірі 21 907, 09 грн., з яких заборгованість зі сплати аліментів - 6 128, 95 грн., пеня - 15 778, 14 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги [PERSON] грунтувалися на тому, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2013 року у справі №1616/2594/12 вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 200 грн. щомісячно починаючи з 12 березня 2012 року, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 200 грн. щомісячно починаючи з 12 березня 2012 року. Проте відповідачі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2013 року в добровільному порядку не виконали, заборгованість зі сплати аліментів не погасили, поточні аліменти не сплачували, тому виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з 12 березня 2012 року по дату подання цього позову, а також в силу ст. ст. 10, 196 СК України на суму заборгованості нараховано пеню за період з дня набрання чинності рішенням Апеляційного суду Полтавської області - 10.10.2013 року по дату подання цього позову. В подальшому, під час розгляду даної справи, відповідачі почали здійснювати платежі на користь [PERSON] які вона зараховувала в рахунок погашення заборгованості застосовуючи положення ст.534 ЦК України щодо черговості задоволення грошових вимог, вираховуючи з кожного отриманого платежу в першу чергу погашення пені, а в останню чергу погашення основного боргу зі сплати аліментів. З урахуванням цього неодноразово змінювала розмір позовних вимог та просила суд задовольнити позов із застосуванням ст.534 ЦК України. Крім того позовні вимоги [PERSON] ґрунтувалися на тому, що після проведення їй операції з ендопротезування лівого кульшового суглобу вона проходила курс відновлювального лікування в санаторії «Полтава» санаторно-курортного комплексу «Миргород» з 11.12.2013 по 24.12.2013 року на що понесла витрати пов'язані з придбанням путівки в сумі 4088 грн., та на придбання ліків в сумі 725, 82 грн., та вартість проїзду в обидва кінці 67, 40 грн., сукупно 4881,22 грн. Також [PERSON] проходила проктологічне лікування в клініці ТОВ «ОН Клінік Полтава» на що витратила 7810 грн., проте у зв'язку з недостатністю доказів Апеляційний суд Полтавської області рішенням від 10.10.2013 року стягнув з [PERSON] та [PERSON] лише 1330 грн., внаслідок чого поза увагою судів залишилася різниця в 6 480 грн. за операцію з лікування геморою, на яку позивач надала оригінали квитанцій та довідку з ТОВ «ОН Клінік Полтава» і просила стягнути її з відповідачів солідарно. Таким чином просила суд стягнути додаткових витрат викликаних тяжкою хворобою та інвалідністю в загальному 11 361, 22 коп., з яких 4881, 22 грн., - витрат пов'язаних з лікуванням в санаторії «Полтава» та 6480 грн., витрати на лікування геморою в ТОВ «ОН Клінік Полтава». В загальному на дату винесення рішення просила стягнути з відповідачів на її користь 47 197, 98 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Позивач надала суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того позивач пояснила, що після набрання чинності рішенням Апеляційного суду Полтавської області 10.10.2013 року їй 15.11.2013 року було видано виконавчі листи на це рішення які вона направила до Дарницького ВДВС м. Києва. Однак 10.12.2013 року державним виконавцем відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв'язку з відсутністю у виконавчих листах ідентифікаційного коду [PERSON] Після цього [PERSON] звернулася до суду задля усунення недоліків виконавчогих листів і після їх усунення повторно направила виконавчі листи до Дарницького ВДВС м. Києва, де 04.02.2014 року відкрито виконавчі провадження №42019012 та №42018955. Після цього вона звернулася 18.02.2014 року до Ленінського районного суду м. Полтава з цим позовом. Відповідачі розпочали виплачувати їй кошти лише після відкриття провадження у даній справі та після попередження державним виконавцем про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів. Однак з 10.10.2013 року до дня подання позову пройшло майже пів року, протягом яких рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2013 року відповідачами не виконувалося, що дає [PERSON] підстави нарахувати пеню в 1% за кожен день заборгованості зі сплати аліментів. А оскільки Сімейний кодекс України не визначає черговості зарахування сплачених коштів у разі нарахування пені на суму боргу по аліментах, то на підставі ст. 8 та 10 СК України за аналогією застосовується ст. 534 ЦК України яка визначає черговість зарахування грошових вимог. Таким чином [PERSON] в першу чергу з отриманих від відповідачів проплат погашає пеню а вже потім основну суму боргу. Також позивач пояснила, що в ході розгляду справи №1616/2594/12 як в Ленінському районному суді м. Полтава так і в Апеляційному суді Полтавської області відповідачі [PERSON] та [PERSON] не заперечували проти достовірності заявленої суми в 7320 грн. за лікування в ТОВ «ОН Клінік Полтава» тому [PERSON] не надавала додаткових доказів на її підтвердження, і лише Апеляційний суд Полтавської області зменшив суму стягнення до 1330 грн., з тих підстав що решта на думку суду не була підтверджена достатніми доказами, тому як вважає позивач вимога про стягнення різниці в 6 480 грн. не була предметом вирішення в інших судових справах і надала докази на підтвердження цієї суми. Суму в 1330 грн., стягнуту Апеляційним судом Полтавської області позивач в даному позові до стягнення не заявляла. Також позивач пояснила, що в санаторії «Полтава» проходила лікування у зв'язку з тяжким станом здоров'я після перенесеної нею операції з ендопротезування лівого кульшового суглобу, а путівку придбала за власні кошти оскільки понад 7 років стояла в черзі в органах соціального захисту населення на отримання путівки до санаторію, яку їй так і не надали. Курс лікування їй довелося перервати у зв'язку з підвищенням тиску. Крім того [PERSON] пояснила що в провадженні Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ є виконавче провадження про стягнення з неї на користь [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців [PERSON] коштів у сумі близько 60 000 грн. в якості компенсації за різницю вартості часток домоволодіння по [ADDRESS], що було розподілено між [PERSON] та [PERSON] в пропорції 3/5 на 2/5 відповідно. Тому позивач просила не брати до уваги довідки про майновий стан відповідачів, оскільки сума заявлена в цьому позові повністю погашається тією сумою, що вже перебуває в провадженні Ленінського ВДВС. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи та направили до суду свого представника - адвоката [PERSON] Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що позов пред'явлено передчасно, а [PERSON] згідно довідки Дарницького ВДВС м. Києва на даний час взагалі не має заборгованості зі сплати аліментів перед [PERSON] Також представник відповідачів посилався на скрутне матеріальне становище своїх довірителів, наявність у [PERSON] дитини, про що надав довідки про доходи та медичні документи. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч.3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 27.06.2013 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2013 року у справі №1616/2594/12 встановлено, що «[PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] та являються працездатними. [PERSON] дійсно має пенсію у розмірі 1038 грн., проходила лікування в ТОВ «ОН Клінік Полтава», потребувала операції з ендопротезування лівого кульшового суглобу, який нею було придбано за 37 020 грн. [PERSON] підприємницької діяльності не здійснює, інших доходів окрім пенсії не має. Являється інвалідом ІІ групи, страждає на хронічні захворювання - стенокардію, артеріальну гіпертензію, неодноразово лікувалася в лікарнях м. Полтава. На час розгляду справи судом апеляційної інстанції [PERSON] проведено операцію по встановленню кульшового суглобу, придбаного [PERSON], що підтверджується відповідною медичною документацією. Відповідно до листа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтава ради від 30.06.2011 року № 06-4084 [PERSON] з 27.07.2005 року перебуває на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням по кістково-м'язовому профілю. Отримати допомоги так і не змогла. Право власності на частину домоволодіння по [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстроване і остання зможе його зареєструвати лише виплативши правонаступникам померлого [PERSON] 77 356 грн., згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 20.06.2011 року, а тому отримувати матеріальну вигоду від його використання на даний час не може. Таким чином враховуючи передбачену законом тривалість строків прийняття спадщини, а також як було встановлено в судовому засіданні, знаходження на примусовому виконанні у ВДВС Ленінського району м. Полтава виконавчого документа по виконанню вищевказаного рішення від 20.06.2011 року було накладено арешт на все домоволодіння [ADDRESS]». Як встановлено в ході розгляду даної справи що [PERSON] перебувала з 11.12.2013 по 24.12.2013 року на санаторному лікуванні в санаторії «Полтава» санаторно-курортного комплексу «Миргород» за що сплатила кошти в сумі 4088 грн., що підтверджено доказами в матеріалах справи, зокрема санаторною книжкою, квитанцією №20247 від 11.12.2013 року та відповіддю на запит суду з санаторію «Полтава». Крім того, витрати [PERSON] на придбання ліків в сумі 725, 82 грн. та на проїзд до місця лікування і у зворотному напрямку в сумі 67,40 грн. знайшли своє підтвердження наявними доказами, а саме оглядом оригіналів чеків та їх копіями в матеріалах справи. Потреба [PERSON] в лікуванні в м. Миргород підтверджена наявною медичною документацією та довідкою управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтава ради №9 від 25.06.2014 року. Сума оплати за проктологічне лікування [PERSON] в ТОВ «ОН Клінік Полтава» за договором №1/2065 у розмірі 7810,00 грн., підтверджується квитанціями та оригіналом акту про надання поліклінічних послуг скріпленого печаткою ТОВ «ОН Клінік Полтава». Таким чином оскільки стягнуто рішенням Апеляційного суду Полтавської області було лише 1330 грн, підтверджених доказами що містилися у справі 1616/2594/12, а на даний час подано докази на суму 7810 грн, то суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовної вимоги щодо стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] 6 480 грн. додаткових витрат викликаних тяжкою хворобою та лікуванням геморою в ТОВ «ОН Клінік Полтава», які не були предметом стягнення іншими судовими рішеннями. Таким чином суд вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів в солідарному порядку в цілому 11 361, 22 грн. додаткових витрат викликаних тяжкою хворобою та інвалідністю. Суд відкидає твердження представника відповідачів про передчасність подання даного позову, оскільки як встановлено з листа Управління державної виконавчої служби ГУЮ м. Києва №Ш-296 від 21.02.2014 року [PERSON] направила виконавчі листи від 15.11.2013 року на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2013 року про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі 200 грн. щомісячно починаючи з 12.03.2012 року вчасно, вони надійшли до Дарницького ВДВС 09.12.2013 року однак з причин незалежних від вини чи волі [PERSON] були повернуті у зв'язку з недоліками самих виконавчих документів - не було зазначено ідентифікаційного номеру боржника. Повторно виконавчі листи після усунення недоліків надійшли до Дарницького ВДВС м. Києва 03.02.2014 року, виконавче провадження відкрито 04.02.2014 року, що підтверджено постановами про відкриття виконавчого провадження, а даний позов було подано 18.02.2014 року. Суд критично сприймає довідку Дарницького ВДВС м. Києва про відсутність у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів, та погоджується з доводами представника позивача, виходячи з наступного. Так Дарницький ВДВС м. Києва не було повідомлено про те, що з лютого 2014 року в Ленінському районному суді м. Полтава слухається дана цивільна справа, в якості третьої особи залучено не було. Оскільки позовні вимоги ґрунтуються на застосуванні ст.534 ЦК України, то ВДВС Дарницького району м. Києва без рішення у цій справі було позбавлене можливості зараховувати здійснені [PERSON] платежі в порядку черговості погашення грошових вимог, відраховуючи в першу чергу витрати пов'язані з отриманням виконання, в другу чергу погашення пені, в третю чергу погашення основної суми боргу. За таких обставин ВДВС Дарницького району м. Києва усі здійснені [PERSON] платежі зараховувало в рахунок погашення основної суми боргу, що не відповідає обставинам справи та не може бути з наведених підстав сприйнято судом як доказ відсутності у відповідача [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів. Аналогічна ситуація склалася і щодо відповідача [PERSON] Так само суд критично ставиться до заперечень представника відповідачів з приводу їхнього незадовільного матеріального становища. Як було встановлено вказаним вище рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 27.06.2013 року та визнано представником відповідачів в судовому засіданні у даній цивільній справі, що в провадженні Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ міститься не закінчене виконавче провадження про стягнення зі [PERSON] на користь правонаступників [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] коштів в сумі близько 60 000 грн., як компенсацію різниці вартості часток домоволодіння [ADDRESS] за рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 20.06.2011 року. Таким чином заявлена позивачем у цьому позові сума в 47 197, 98 грн. повністю погашається вказаним вище виконавчим провадженням на суму 60 000 грн. А згідно Цивільного кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження» можливе проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, з чого суд вбачає, що відповідачі в дійсності не понесуть прямих витрат у разі задоволення цього позову, а отже розмір їхніх доходів на даний час не має істотного значення. Крім того, згідно ст. 182 Сімейного кодексу України матеріальне становище платника аліментів враховується судом при визначенні розміру аліментів. Однак у даній справі предметом позову являється не визначення розміру аліментів, а стягнення заборгованості і пені за вже визначеними раніше аліментами, згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2013 року. Згідно ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Згідно ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Згідно ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. Як встановлено попередніми судовими рішеннями що набрали законної сили [PERSON] батьківських прав не позбавлялася та не ухилялася від виконання свого обов'язку утримувати своїх дочок [PERSON] та [PERSON], в наслідок чого відсутні підстави для звільнення останніх від обов'язку утримувати свою непрацездатну матір. Згідно ст. 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Оскільки глава 17 СК України не містить положень про відповідальність платника аліментів - повнолітньої дочки чи сина, за несвоєчасну сплату аліментів суд вважає обґрунтованим застосування ст. 196 СК України. Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. В той же час оскільки Сімейний кодекс України не містить положення про те, в якій послідовності підлягають зарахуванню грошові вимоги одержувача аліментів у разі нарахування пені за несвоєчасну їх сплату платником то суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо застосування до таких правовідносин ст. 534 ЦК України. Так, згідно ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Як встановлено Верховним Судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 вересня 2013 року у справі № 6-81 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за аліментами та пені від суми несплачених аліментів, Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Таким чином, позивач [PERSON] мала право на нарахування пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу та з отриманих під час розгляду даної справи платежів від відповідачів правомірно відраховувала в першу чергу кошти в погашення пені а в наступну чергу кошти в погашення основної суми боргу зі сплати аліментів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про арифметичну правильність та відповідність фактичним обставинам справи поданих позивачем розрахунків суми позову. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 8, 10, 196, 202, 204 СК України, ст. 534 ЦК України,

Outcome: approved