Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

у лютому 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 30 листопада 2015 року у розмірі 7114,94 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позичальник [PERSON] відповідно до укладеного договору № б/н від 30 листопада 2015 року отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2; 3.3 умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. [INFO] позичальник [PERSON] помер. 4 березня 2019 року банком направлено претензію кредитора до Другої київської державної нотаріальної контори. Із відповіді нотаріальної контори банку стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався. Банк зазначає, що спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на момент смерті останнього є [PERSON] , який, на думку позивача, вважається таким, що прийняв спадщину. Станом на 30 вересня 2019 р. заборгованість відповідача становить 7114,94 грн., яка складається з наступного: 7114,94 - заборгованість за простроченим тілом кредиту, яку позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року витребувано докази у справі - копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] з Другої київської державної нотаріальної контори. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити з вказаних у ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, що стверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового направлення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 листопада 2015 року [PERSON] , [INFO] , підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг (а.с. 12). До анкети-заяви банком було додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 7-30). Також, до позову додано розрахунок заборгованості, виконаний банком станом на 30 вересня 2019 року, згідно якого заборгованість за кредитним договором становить 7114,94 грн. [INFO] помер [PERSON] , що стверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 листопада 2018 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві. З копій матеріалів спадкової справи, витребуваної та наданої Другою київською державною нотаріальною конторою на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2020 року, вбачається, що 4 березня 2019 року Другою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу щодо майна померлого [INFO] [PERSON] на підставі претензії кредитора АТ КБ «ПриватБанк». Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а так само із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, до нотаріальної особи жоден із спадкоємців [PERSON] не звертався. Матеріали цивільної справи містять копію претензії, датованої 18 вересня 2019 року, на адресу [PERSON] щодо сплати боргу за кредитним договором б/н від 30 листопада 2015 року (а.с. 37). Також, з матеріалів спадкової справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , жодна особа не отримувала. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18. Суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять доказів, які б свідчили про той факт, що АТ КБ «ПриватБанк» дізнався про смерть позичальника [PERSON] саме у лютому-березні 2019 року. Матеріали цивільної справи містять лише копію претензії АТ КБ «ПриватБанк», датовану березнем 2019 року, яку отримано Другою київською державною нотаріальною конторою 4 березня 2019 року. Також, суд критично ставиться до доводів позивача про факт постійного проживання відповідача [PERSON] на момент смерті спадкодавця [PERSON] з останнім, оскільки матеріали цивільної справи належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини не містять, не надано таких доказів позивачем в розпорядження суду. Таким чином, вказана обставина не може сприйматися судом поза розумнім сумнівом. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак згідно з частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 636/27/26/16-ц, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, змінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця. При цьому, не обхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо користується правом відмовитись від такого прийняття. Аналіз ст.ст. 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України, є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Також, суду при розгляді дано категорії справ, слід встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Суд зазначає, що ані матеріали цивільної справи, ані матеріали спадкової справи, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , не містять жодних відомостей щодо спадкової маси - майна, що увійшло до складу спадщини, після смерті [PERSON] . З клопотанням про витребування доказів, які б встановлювали вказані обставини, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» до суду не звертався, а суд позбавлений процесуальної можливості у даному конкретному випадку збирати докази з власної ініціативи, оскільки це суперечить положенням частини сьомої ст. 81 ЦПК України. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити також і межі відповідальності спадкоємця [PERSON] за боргами спадкодавця [PERSON] , оскільки в розпорядженні суду відсутні докази щодо обсягу та вартості спадкової маси - майна, що увійшло до складу спадщини, після смерті [PERSON] . Крім того, суд звертає увагу також на наступне. Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, відповідно до ст.ст. 1048,1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що позичальник [PERSON] відповідно до укладеного договору № б/н від 30 листопада 2015 року отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно надано позивачем розрахунку заборгованості, станом на 30 вересня 2019 року заборгованість за кредитним договором становить 7114,94 грн. В обґрунтування своєї позиції позивачем надано до суду: копію анкети-заяви [PERSON] від 30 листопада 2015 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд зазначає наступне. Зі змісту анкети-заяви, підписаної 30 листопада 2015 року позичальником [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що графа «бажаний кредитний ліміт по платіжній картці» взагалі не містить даних щодо кредитного ліміту, вказана графа є незаповненою, а також виду кредитної картки, яку мав отримати позичальник. Тобто, у заяві-анкеті від 30 листопада 2015 року не зазначено яку суму кредитних коштів у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, отримає позичальник на виконання умов кредитного договору, а також вид кредитної карти. Разом з тим, у поданому позові позивач зазначає про те, що позичальником [PERSON] 30 листопада 2015 року отримано кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Суд зазначає, що обставина, на яку посилається позивач, а саме - отримання позичальником [PERSON] 30 листопада 2015 року кредиту у розмірі 8000 грн., не підтверджується жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 77,78 ЦПК України. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського облік господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Матеріали цивільної справи не містять ані виписки по рахунку позичальника [PERSON] , ані доказів про відкриття на його ім`я будь-якого карткового рахунку. Банківські послуги не обмежуються наданням кредитів, а тому із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач мав намір укласти саме кредитний договір, враховуючи відсутність обраного виду картки та розміру кредитного ліміту. Слід зазначити, що в наданому позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 30 листопада 2015 року відсутні дані про те, за якою карткою зроблено розрахунок. Окремо суд звертає увагу, що розрахунок заборгованості виконано станом на 30 вересня 2019 року, тоді як позичальник [PERSON] помер у листопаді 2016 року. Враховуючи вищевикладене, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed