Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

У лютому 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житлом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві спільної сумісної власності разом з [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований, але з 2003 року не проживає її син - відповідач по справі, який виїхав на постійне місце мешкання до іншої країни. Реєстрація відповідача за вказаною адресою чинить [PERSON] перешкоди у розпорядженні належним їй майном, позбавляє можливості оформити субсидію, крім того, [PERSON] не сплачує вартість нарахованих комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за адресою реєстрації не бажає, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись з вказаним позовом до суду. Позивачка в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали обставини, викладені у позові та просили його задовольнити. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва №1407 про право власності на житло від 02.12.1996 року, виданого ККП ДАЕК «Запоріжжяобленерго», квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] , виданим 14.05.2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. [PERSON] , [INFO] , з 11.06.2005 року як член сім`ї власника зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте за адресою реєстрації понад десять років не мешкає, що підтверджується Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20.02.2019 року та поясненнями допитаних в судовому засіданні співвласників квартири. Реєстрація відповідача за вказаною адресою чинить позивачці перешкоди у розпорядженні належним їй майном, позбавляє можливості оформити субсидію, крім того, [PERSON] не сплачує вартість нарахованих комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей, предметів побуту, меблів в квартирі не має. Таким чином, [PERSON] фактично більше року не проживає у належній позивачці квартирі без поважних причин, в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, тому в силу статті 405 ЦК України він втратив право користування цим приміщенням, а зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved