Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У лютому 2021 року позивачПСП « Фацелія» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди землі дійсним, в обгрунтування вимог якого зазначив , що в 2006 р. [PERSON] звернулася до ПСП «Фацелія» з пропозицією укласти договір оренди землі площею 3,6648 га ,з кадастровим номером 6323584200:01:001:0314, яка належить останній на праві приватної власності. ПСП «Фацелія» погодилося на вказану пропозицію та разом з [PERSON] узгодили всі істотні умови договору оренди землі , а саме предмет договору , строк його дії, мету оренди , розмір орендної плати, порядок розірвання договору та інше. Всі умови договору оренди землі були виражені письмово у відповідному договорі оренди , підписані з одного боку орендарем ПСП «Фацелія» та передані на підпис орендодавцю [PERSON] . Відповідач по справі погодився на раніше узгоджені умови договору та в серпні 2006 року повернув позивачу по справі підписаний зі свого боку договір оренди вказаної земельної ділянки. Для проведення державної реєстрації оренди землі [PERSON] видала довіреність , якою уповноважила працівника ПСП «Фацелія» вчиняти дії направлені на реєстрацію відповідного договору . Про те, що відповідач і позивач уклали договір оренди землі і він є дійсним , свідчить прийняття ПСП «Фацеція» пропозиції від [PERSON] укласти договір оренди землі , погодження орендодавця з умовами договору, передання земельної ділянки позивачу, надання відповідачем доручення для проведення державної реєстрації, сплатою орендарем орендної плати , прийняття орендодавцем орендної плати . Оскільки [PERSON] заперечує факт укладання договору , просить визнати договір оренди земельної ділянки укладений в усній формі між ПСП «Фацелія» та [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов , просить задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити . Суд, вислухавши пояснення представників сторін , дослідивши письмові матеріали справи , дійшов до наступних висновків. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,6648 га , кадастровий номер 6323584200:01:001:0314, яка розташована на території колишньої Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. 01.01.2006 року між [PERSON] та ПСП «Фацелія» , в особі генерального директора Сургая О.В. , укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого [PERSON] , як орендодавець надає, а ПСП «Фацелія» як орендар приймає належну їй земельну ділянку в оренду строком на 15 років, загальною площею 3,6648 га , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території колишньої Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області ,який зареєстрований у Краснокутському районному відділі Харківської регіональної філії ДП « Центр ДЗК « , про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11.09.2008 року за № 040869900150 .( а.с.69) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №174420578 від 19.07.2019 року, договір оренди землі б/н, виданий 01.08.2006 року, зареєстрований 15.07.2019 року за №32462868(а. с. 11). Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №2561 від 13.05.2020 р., складеним провідним судовим експертом Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, встановлено, що підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі б/н від 01.08.2006 року , укладеному між [PERSON] та ПСП «Фацелія» , на сьомій сторінці документа , в розділі «Підписи сторін» , в графі «Орендодавець» виконаний не [PERSON] ,а іншою особою. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно достатті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно достатті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Враховуючи, що волевиявлення [PERSON] на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки із ПСП «Фацелія» від 01.08.2006 року було відсутнє, оспорюваний договір вона не підписувала, що встановлено висновком експерта за результатами проведення судово- почеркознавчої експертизи, а отже суд приходить до висновку про визнання оспорюваного договору неукладеним. Доказів, які б спростовували зазначений висновок експерта, позивач суду не надав, отже, відповідач не укладав з позивачем оспорюваного договору оренди та сторони не погоджували істотних умов договору оренди. Так, позивач ПСП «Фацелія» , звернувшись до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору оренди землі від 01.08.2006 р. , як на підставу нормативного обґрунтування правомірності заявлених позовних вимог, послався на ст.218 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Отже, в силу ч.2 ст.218 ЦК України, якою відповідач обґрунтував свої вимоги, слідує, що вказана норма стосується правочинів укладених без дотримання письмової форми. Судом встановлено, що письмова форма договору оренди землі від 01.08.2006 року, який позивач просить визнати дійсним, була дотримана, проте відповідач [PERSON] договір оренди землі з позивачем не укладала. Замість неї , це зробила інша особа, не маючи на те повноважень. Вказаний договір оренди землі, 11.09.2008 р. зареєстрований у Краснокутському районному відділі Харківської регіональної філії ДП « Центр ДЗК» , а в подальшому державним реєстратором 15.07.2019 р. . З огляду на зазначене, положення ч.2 ст. 218 ЦК України не підлягають застосуванню при вирішенню спору між сторонами. У законі України «Про оренду землі» зазначено , що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Доводи ПСП « Фацелія» про те, що з 2006 року відповідач отримувала орендну плату,та довіреність від 02.04.2008 року , якою [PERSON] уповноважувала [PERSON] бути її представником в державних органах , підписувати правочини та інше , не можуть безперечно свідчити про волевиявлення сторони на укладання договору оренди земельної ділянки саме на визначених у договорі істотних умовах, зокрема, щодо строку його дії, оскільки такий договір відповідач [PERSON] своїм підписом не скріплювала. , Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. За таких обставин, в сукупності вищевикладеного слідує, що позивач ПСП « Фацелія» не надав суду достатньо належних і допустимих доказів на підтвердження позову , тому позов є безпідставним, необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed