Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері. Позов мотивовано тим, що позивач є матір'ю відповідача [PERSON] Позивач хворіє, незважаючи на це вона продовжує працювати, однак її середня заробітна плата в місяць складає 685грн., інших доходів не має. Отримуваної зарплатні позивачу не вистачає на харчування, лікування та оплату комунальних платежів. Разом із тим, відповідач мешкає разом з нею, є працездатним, працює, має постійний дохід, але жодної матеріальної допомоги своїй матері не надає. В зв'язку із чим просила суд стягнути з відповідача аліменти на її користь в розмірі 30% від усіх видів його заробітку (доходів) довічно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій з позовними вимогами [PERSON] згоден в повному обсязі та з проханням розглянути справу у його відсутність.( а.с.24). Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст.60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER]. ( а.с. 6). Згідно довідки № 2487 від 05.11.2015 року, виданої виконавчим комітетом Роздільнянськї міської ради син - [PERSON], 1987 народження проживає з матір'ю по [ADDRESS] ( а.с.18). Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків Відповідно до ст.202 ч.1 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Вказаним визначено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обов'язок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей. Законом визначені наступні підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Непрацездатність встановлюється медичною комісією. Непрацездатними визнаються особи, що досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) та інваліди I, II та III груп. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо. З матеріалів справи вбачається, що позивач - [PERSON], [INFO], що підтверджується паспортом серії [NUMBER], виданого Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 23 травня 2001 року. ( а.с. 3-4). На момент подачі позову їй виповнилося 48 років. Отже, позивач встановленого законом пенсійного віку на момент подачі позову не досягла. Доказів того, що позивач у встановленому законом порядку визнавалася інвалідом I, II або III груп у справі не має. Суд не бере до уваги додані до позову довідку з місця роботи позивача, виписки з історії хвороби № 027/о від 22.01.2016 року, за якою [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку з 2011, діагноз гіпертонічна хвороба, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, тож не є належними доказами. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження свого пенсійного віку, розміру отримуваної нею пенсії, відсутності в неї певних пільг, отримання субсидій, соціальних виплат тощо. За вказаних обставин суд констатує, що позивачем заявлено безпідставний позов, який задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed