Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ,який уточнювала протягом розгляду справи та змінювала підстави позову, обгрунтовуючи вимоги тим,що 25 квітня 2008 року між нею та її дочкою [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Укладаючи договір, дочка запевнила її про те, що буде довічно утримувати її, сплачувати комунальні послуги та забезпечувати у разі необхідності її лікування. Вона не розуміла, що фактичне право власності на її частку квартири перейде одразу після укладення договору, вона вважала що укладає договір довічного утримання та дочка буде утримувати її до смерті. Впродовж п'яти останніх років відповідач не допомагає їй в утриманні квартири, сплаті комунальних послуг, та інших умов, обумовлених перед укладенням договору. Враховуючи, що у квартирі вона проживає одна, не працює та пенсія є її єдиним доходом, сплата комунальних послуг у 2014-2015 роках стала фінансовим тягарем, який вона не може сплатити, не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. У лютому 2016 року шляхом проведення переговорів вона з відповідачем дійшли згоди щодо розірвання договору дарування, однак від нотаріуса їй стало відомо про те, що на 1/2 частку квартири, яка була передана у подарунок, накладено обтяження банком у зв'язку із наявністю заборгованості у відповідача за кредитним договором, усе це створює реальну загрозу для її проживання за місцем реєстрації, іншого житла в неї немає, друга частина квартири належить її синові. Вона 1938 року народження, страждає на ряд захворювань, у тому числі захворювання судин головного мозку, через свій вік помилялася відносно наслідків укладення договору, при оформленні договору дарування вважала, що фактично укладає договір довічного утримання, вважала, що відповідач буде допомагати матеріально, доглядати за нею. Волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належної частки квартири у неї не було. Відповідач ніколи не проживала в квартирі, у неї не було ключів від квартири, в квартирі немає її речей, меблів. Крім того, відповідач має свою квартиру, що належить їй на праві власності, проживала і проживає в ній. Просила визнати недійсним договір дарування від 25 квітня 2008 року, укладений між нею, та [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS], з підстав передбачених ст.ст.203, 229 ЦК України та визнати за нею [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року позов [PERSON] задоволено : визнано недійсним договір дарування від 25 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Колесник А.І. 25.04.2008 року, реєстровий № 937. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В апеляційній скарзі представник ПАТ «ПроКредитБанк» - Христофоров О.В. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] з тих підстав,що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини,що мають значення для справи,висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права. У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «ПроКредитБанк» ,що діє за довіреністю Христофоров О.В., підтримав доводи апеляційної скарги. Представники позивача [PERSON] , [PERSON], [PERSON] просили апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін . Від [PERSON] надійшло клопотання про можливість розгляду справи за її відсутністю (а.с.259). [PERSON] повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом отримання судової повістки (а.с.254). Відповідно ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено ,що 25 квітня 2008 року між [PERSON]та її дочкою [PERSON], був укладений договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Колесник А.І. 25.04.2008 року, реєстровий № 937. 1/2 частка квартири належала позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого Управлінням міського майна м. Маріуполя 26.11.1999 року, друга частина квартири належить [PERSON] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено обтяження № 313456581 від 26.02.2016 року на 1/2 частку спірної квартири, яка належить [PERSON] на підставі договору дарування. Установлено,що на день укладання договору позивачу було 70 років, вона в силу свого стану здоров'я потребувала стороннього догляду і допомоги, іншого житла, окрім спірної квартири, у неї немає, в квартирі [ADDRESS] вона зареєстрована та мешкає з 1980 року, має невелику пенсію. Суду надані квитанції про сплату комунальних послуг, з яких вбачається, що сплату комунальних послуг здійснювала [PERSON] З показів допитаних свідків вбачається,що [PERSON] з 1980 року мешкає у спірній квартирі, її дочка [PERSON] протягом багатьох років у квартирі не мешкає, має свою родину, свою квартиру, протягом декількох років вона в квартиру [PERSON] не приходить, за матір'ю не доглядає, [PERSON] сама здійснює оплату комунальних послуг. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ,суд першої інстанції дійшов висновку ,що оспорюваний договір порушує права позивача,та приймаючи до уваги вік позивача, стан його здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, той факт, що фактично у власність відповідача спірна квартира передана не була, той факт, що угода укладена під умовою сплати комунальних послуг, відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача позивачу, [PERSON] помилялася відносно обставин, що мають істотне значення, а саме вважала що укладає договір довічного утримання. Вказані висновки суду є вірними, вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Приведені в апеляційній скарзі доводи зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду. Відповідно до ст.212 ЦПК України , виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням ,що грунтується на всебічному,повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в їх сукупності,

Outcome: partial