Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що відповідно до договору дарування вона є власником вказаної квартири, в якій зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON] та їх донька - [PERSON] .. Вказує, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з червня 2018 року і не сплачує витрати по утриманню квартири. Реєстрація відповідача у спірній кімнаті створює позивачу перешкоди в реалізації права володіння, користування і розпорядження належним майном, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 8 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та житлово-будівельний кооператив «Річковик-5». У судове засідання призначене на 3 березня 2021 року відповідач не з`явився, розгляд справи відкладено на 31 березня 2021 року. 31 березня 2021 року справу знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді. Судове засідання призначено на 27 квітня 2021 року. У судовому засіданні 27 квітня 2021 року позивач підтримала свої позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, а відповідач не заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні також підтримала позов, а представник третьої особи ЖБК «Річковик-5» у судове засідання не з`явився та будь-яких письмових пояснень на адресу суду не направив, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 19 грудня 2012 року (а.с.11-12) та витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 13). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання (а.с.6, 10), у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Крім того, як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 22 лютого 2021 року, в спірній кімнаті зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 24). Встановлено, що з 25 грудня 1993 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року (а.с.14). З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім`ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. У ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, та був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] на підставі дозволу власника - позивача у справі. Окрім того, факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом про не проживання у квартирі від 13 січня 2021 року, і тим що в судовому засіданні відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.16). Отже, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (стст.379, 382 ЦК). Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК України між сторонами у даній справі виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідач особою, яка користується сервітутом. Однією з підстав припинення сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначено припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, в зв`язку з чим позивач, як власник майна, вправі ставити питання про припинення сервітуту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним майном. Крім того, за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач будучи зареєстрованою у спірній кімнаті, однак фактично не проживаючи в ній порушує право позивача вільно розпоряджатись належним їй нерухомим майном, а також покладає на [PERSON] додаткові матеріальні витрати по оплаті комунальних платежів, а тому вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься витяг з договору про надання правової допомоги від 2 лютого 2021 року, акт прийняття-передачі послуг, квитанція до прибуткового касового ордеру, свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката (а.с. 17-20). Детальний опис наданих адвокатами позивачу правових послуг зазначений в акті прийняття-передачі послуг Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Надана позивачем квитанція № 8/11 від 2 лютого 2021 року та квитанція № 0.0.1995375718.1 від 28 січня 2021 року підтверджують здійснення нею оплати за надання їй правничої допомоги адвокатом Даниленко Т.І. в загальному розмірі 6000 грн. та судового збору у розмірі 908 грн. (а.с. 1). Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягають стягненню понесені останнім документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6908 грн 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved