Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

У листопаді 2018 року до суду звернувся [PERSON] (далі позивач) з позовом до [PERSON] про тлумачення заповіту, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] сільська рада Шаргородського району Вінницької області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 7 червня 2016 року померла його бабуся [PERSON]. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається, зокрема із права на земельну частку (пай), яке належало спадкодавцю на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серія ВН № 0193221. Позивач є спадкоємцем зазначеного майна після смерті [PERSON], оскільки остання за життя, а саме 20 червня 2000 року склала заповіт, згідно з яким своє право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серія ВН № 0193221, заповіла позивачу. Бажаючи оформити спадщину, позивач звернувся у нотаріальну контору, проте постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, у звязку з ненаданням сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ВН №0193221, замість котрого ним було надано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ВН №168566, виданий 13 червня 2003 року на підставі розпорядження Шаргородської райдержадміністрації за № 174 від 11 червня 2003 року . З огляду на викладене, позивач просить здійснити тлумачення заповіту, складеного [PERSON] 20 червня 2000 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, зареєстрованого у реєстрі за № 109, щодо визнання державного акту про право власності на земельну ділянку Серія ВН № 168566, виданого 13 червня 2003 року на підставі розпорядження Шаргородської райдержадміністрації від 11 червня 2003 року № 174, спадковим майном замість сертифікату серія ВН № 0193221. За заявами позивача, ухвалами суду від 13 лютого та від 20 лютого 2019 року до участі у справі як третю особу залучено [PERSON], замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (далі відповідач) Натомість [PERSON] залучено третьою особою. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилась, проте від неї до суду надійшла заява, у якій відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі, справу просить розглядати за її відсутності. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, подали до суду заяви, у яких просять розглядати справу за їх відсутності, не заперечують щодо задоволення позову. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, проте від Стрільницького сільського голови [PERSON] до суду надійшла заява, у якій вона просить справу розгляди за відсутності їх представника, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 27 січня 1994 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений головою виконавчого комітету [PERSON] сільської ради народних депутатів, зареєстрований у реєстрі за № 1, згідно з яким, усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і, взагалі, усе те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй онучці [PERSON], тобто відповідачу (а.с. 47 на звороті). Згідно зі свідоцтвом про шлюб Серія І-АМ № 135852 після одруження прізвище відповідача змінилось з «Процюк» на «Власюк» (а.с. 48). Зі свідоцтв про народження І-ЯР № 574608 та ІІІ-АМ № 352536 вбачається, що позивач є онуком [PERSON] (а.с. 53 на звороті, 54). Окрім того, 20 червня 2000 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, зареєстрований у реєстрі за № 109, згідно з яким, своє право на земельну частку пай, посвідчене сертифікатом серії ВН № 0193221, яке належить їй за законом, заповіла своєму внуку [PERSON], тобто позивачу (а.с. 7). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ВН №168566, виданим Шаргородською районною державною адміністрацією 13 червня 2003 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,6775 га на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області (а.с. 8). Згідно з листом Відділу держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 23 листопада 2017 року № К-298/0-0.40-538/125-17, державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ВН № 168566 площею 1,6775 га виданий взамін сертифікату на земельну частку (пай) серії ВН № 0193221 на імя [PERSON] по [PERSON] сільській раді Шаргородського району Вінницької області (а.с. 13). 7 червня 2016 року у м. Жмеринка Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-АМ № 352034 (а.с. 48 на звороті). Зі спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 227/2016 вбачається, що позивач та відповідач у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подали до Жмеринської міської державної нотаріальної контори Вінницької області заяви про прийняття спадщини. При цьому відповідач оформила частину спадкового майна, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 7 липня 2017 року, яке міститься у матеріалах спадкової справи (а.с. 45-71). Разом із тим, постановою державного нотаріуса Жмеринської міської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] від 21 листопада 2017 року № 1265/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим виконкомом [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області 20 червня 2000 року за реєстром № 109, на земельну ділянку площею 1,6775 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, належну його рідній бабі, [PERSON], яка померла 7 червня 2016 року (а.с. 12). Як убачається із цієї постанови, підставою для її винесення було те, що згідно з наданими нотаріусу документами, зокрема, заповіту, померла заповіла спадкоємцю своє право на земельну частку (пай), належне спадкодавцю на підставі сертифіката серії ВН №0193221, проте самого сертифіката на право на земельну частку (пай) нотаріусу не надано, натомість надано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ВН № 168566, виданий на імя [PERSON] Тому, на думку нотаріуса, без тлумачення змісту заповіту неможливо визначити склад спадкового майна. Зазначена вище постанова нотаріуса власне і стала підставою для предявлення цього позову, оскільки позивач вважає, що, складаючи заповіт, його бабуся бажала, щоб позивачу у спадщину перейшло право на земельну ділянку, що належатиме їй на час відкриття спадщини. Отже, між сторонами виникли цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України установлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі статтею 534 ЦК УРСР, який діяв на час складання [PERSON] обох заповітів кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 544 ЦК УРСР передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно з частиною другою статті 1256 ЦК України у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Частинами другою четвертою статті 213 ЦК України передбачено, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц зазначено, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. З огляду на усе вище викладене, здійснюючи тлумачення заповіту, складеного [PERSON] 20 червня 2000 року, суд виходить із того, що на момент його складання, заповідачу належало право на земельну частку пай, посвідчене сертифікатом серія ВН №0193221, однак після складання заповіту їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ВН № 168566, взамін зазначеного вище сертифіката. Отже, оскільки [PERSON] після одержання державного акта не складала іншого заповіту та не скасувала вже складені нею раніше, суд доходить до висновку про те, що спадкодавець бажала, щоб у разі її смерті до її онука позивача перейшло право на землю, у тому обсязі, у якому воно належатиме їй на час відкриття спадщини. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статі 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до\~статей 12,\~76-81\~ЦПК України\~кожна сторона\~зобовязана за\~допомогою належних\~та допустимих\~доказів довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається,\~як на\~підставу своїх\~вимог та\~заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частинами першою та четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на це, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання його права отримати у порядку спадкування за заповітом після смерті 7 червня 2016 року бабусі [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 1,6775 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта Серія ВН № 168566, виданого Шаргородською районною державною адміністрацією 13 червня 2003 року, і яку [PERSON] заповідала позивачу згідно з заповітом від 20 червня 2000 року. Окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом та не суперечить йому, а тому, з урахування визнання позову відповідачем, що не порушує прав,\~свобод чи\~інтересів інших\~осіб, позов слід задовольнити.

Outcome: approved