Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» (надалі ПАТ «[PERSON] Аваль») з позовом про визнання недійсним кредитного договору, у подальшому змінив позовні вимоги та просив визнати окремі пункти 5.5.,6.2, 9.1 кредитного договору не дійсними. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 18 травня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (надалі АППБ «Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/6817/27865/74, згідно умов якого [PERSON] був зобов`язаний надати позивачу грошові кошти в іноземній валюті в сумі 18800 дол. США, а позивач зобов`язаний своєчасно сплачувати ануїтетні платежі, комісію та проценти, в порядку передбаченому кредитним договором. Вважали нікчемною умову п. 6.2 договору щодо права банка змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, а також п. 5.5. кредитного договору, згідно якого позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, в разі відмови від зміни умов договору в порядку, передбаченому п.6.2, а саме дострокового повернення кредитних коштів протягом 30 календарних днів з моменту надіслання банком на адресу позичальника відповідного листа. Крім того, вважали незаконними умови п. 9.1 кредитного договору щодо визначення пені в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, оскільки встановлений розмір пені перевищує подвійну облікову ставку НБУ всупереч вимог ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у вимогах. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав письмові заперечення в яких зазначив, що позов не визнають в повному обсязі. Згідно зі ст.ст. 1054,1055,572 ЦК України, сторони кредитного договору узгодили всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду. Від позивача не надходило жодних пропозицій щодо змінення чи внесення додаткових умов до кредитного договору, позивач [PERSON] добровільно підписав запропонований банком догові. В позовній заяві не наведено жодних норм права, які були б порушені сторонами. Також зазначили, що зміна курсу долару США валюти кредиту по відношенню до національної валюти гривні, не є підставою для розірвання кредитного договору. Вислухавши в судовому засіданні представника позивача, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 травня 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/6817/27865/74 на суму 18800 дол. США з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 17 травня 2026 року. Кредитний договір забезпечено іпотекою нерухомого майна за договором іпотеки від 18 травня 2006 року № 014/08/11-17/004/06 між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки № 014/08/11-17/006/06 від 18 травня 2006 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.04.2016 року, яке набрало законної сили 11.07.2016 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/08/11-17/004/06, окремі частини якого є предметом оскарження. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Пунктом 6.2 Кредитного договору передбачено право банку, у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, Національного банку України, а також Кредитора змінити відсоткову ставку за користування кредитом. Про зміну відсоткової ставки Кредитор письмово повідомляє Позичальника протягом семи календарних днів з дати їх зміни. У разі відмови Позичальника від зміни ставки за користування кредитом, він зобовязується повернути кредитні кошти не пізніше тридцяти календарних днів з дня отримання повідомлення про такі зміни та сплатити Кредитору відсотки відповідно до ставки, раніше обумовленої Договором, за час фактичного користування кредитом. Пунктом 5.5 Кредитного договору передбачено обовязок позичальника достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором у разі відмови від зміни умов договору в порядку, передбаченому п. 6.2, п. 6.4 цього договору. Пунктом 9.1 Кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положенням цього договору, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобовязань. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач шляхом підписання кредитного договору погодився з усіма умовами договору, в тому числі з правом банку змінювати відсоткову ставку за кредитом, валютними ризиками і положення кредитного договору не мають жодних ознак несправедливих умов договору, при цьому факт отримання кредиту сторонами не заперечувався. Суд вважає, що до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року і положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною з 09 січня 2009 року до 16 жовтня 2011 року. Так, кредитний договір укладено сторонами 18 травня 2006 року, при цьому позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зміни з дати укладення і на час судового розгляду банком відсоткової ставки за кредитом. Суд також вважає необґрунтованими твердження позивача щодо безпідставного встановлення банком розміру суми пені у п.9.1 кредитного договору. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, базою обчислення пені є сума несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення. Тобто пеня може застосовуватись не щодо будь-якого порушення зобовязання, а тільки щодо несвоєчасного виконання прострочення. Якщо мова іде про неустойку (пеню), встановлену у грошовій сумі, то її розмір встановлюється договором або законом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання» розмір пені встановлюється в договорі, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачена пеня. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/20134 року розяснено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці). Таким чином, суд не знаходить підстав для визнання недійсними пунктів 5.5., 6.2, 9.1 Кредитного договору, у звязку з чим необхідно відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи результат вирішення справи, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed