Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

У лютому 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS], посилаючись на ті підстави, що на реєстраційному обліку в кімнаті гуртожитку з 17.04.2009 перебуває [PERSON], однак працівниками житлових органів при неодноразовому відвідувані вказаної кімнати було встановлено, що у кімнаті ніхто не проживає більше року, житлово-комунальні послуги не сплачує, заборгованість складає 5461 грн 00 коп., а з 10.01.2017 кімната №515 працівниками житлових органів опечатана, заяви про відсутність за місцем реєстрації з поважних причин від відповідача не надходило. У судовому засіданні представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 33, 34), причини неявки суд не повідомила. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 11.10.2017 представником було подано заяву про розгляд справи без участі представника держадміністрації (а.с. 35, 36). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі розпорядження від 08.05.2014 №562 Виконавчого органу КМР КМДА було передано гуртожиток комунальної власності територіальної громади [ADDRESS] (а.с. 6-8). Вказаний гуртожиток на [ADDRESS] на підставі розпорядження №673 від 04.11.2014 було закріплено на праві повного господарського відання за КП «ДУОЖФ в Святошинському районі м. Києва» (а.с. 9, 10). Згідно наказу №225 від 31.12.2014 було прийнято на баланс гуртожиток на [ADDRESS] КП «ДУОЖФ в Святошинському районі м. Києва» (а.с. 11-13). На підставі рішення п. 17 ст. 3 «Про затвердження Примірного положення про гупртожитки» [PERSON] видано ордер №52 на право заняття 1 кімнати №515 у гуртожитку жилою площею 12,9м2 у будинку [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно актів від 11.01.2016, 21.12.2016 та від 10.04.2017 складених комісією про те, що станом на 21.12.2016 проведено обстеження кімнати №515 в гуртожитку на [ADDRESS], під вказаного обстеження двері не відкрили та зі слів сусідів у вказаній кімнаті довгий час ніхто не проживає більше року (а.с. 15, 17, 18). Згідно акту від 02.03.2016 у складі комісії було встановлено, що у кімнаті [ADDRESS] проживає [PERSON], але нарахування надходять на дружину, яка у даній кімнаті не проживає (а.с. 16). Згідно розрахунку-попередження №47 від 18.01.2017 станом на 30.11.2016 заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] складає 5461 грн 07 коп. (а.с. 20). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved