Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

У провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Бориспільської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України [PERSON], забезпечення повернення [PERSON] до Словацької Республіки, зобов'язання вчинити дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.04.2013р. відповідач без згоди та попереднього повідомлення позивача як батька дитини, вивезла їхню спільну доньку - [PERSON], до України із Словацької Республіки, де вони попередньо проживали. Позивач вважає, що [PERSON] незаконно утримує [PERSON] на території України, чим порушує права відповідача на піклування про доньку. За таких обставин позивач просить суд визнати незаконним утримання на території України [PERSON] відповідачем, повернути [PERSON] до Словацької Республіки В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Київській області позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засідання проти позову заперечували в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином. Направив до суду заяву, в якій просив визначити місце проживання дитини з матір'ю. Суд, заслухавши думку осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з таких підстав. 20.10.2007р. народилась [PERSON] у м. Прешов, Словацька Республіка. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено Свідоцтвом про народження, та про що зроблено запис за номером 2012 в книзі народжених метричного уряду м. Прешов у томі 185, рік 2007, на сторінці 243 (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів справи мати дитини - [PERSON] є громадянкою України, що підтверджено паспортом серія [NUMBER]. (а.с. 101-105) Батько дитини - [PERSON] є громадянином Словацької Республіки, що підтверджено відомостями зі Свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 132) Разом з тим, [PERSON] має дозвіл на постійне проживання на необмежений час у Словацькій Республіці, що підтверджено відповідним Дозволом (термін дії до 30.11.2016). (а.с. 149) Згідно Довідки про реєстрацію особи громадянином України наданої Генеральним консульством України в Пряшеві від 22.01.2010р. № 61320/19-536-1-10 [PERSON], [INFO] зареєстрована громадянкою України згідно ст. 7 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001р. (а.с. 18.01.2001р.) Відповідно до Посвідчення про відвідування дитячого садка від 22.04.2013 Ев. № 2/13, [PERSON], [INFO] відвідувала дитячий садок по вул. Сабиновська, м. Прешов з 01.09.2010р. (а.с. 15) Як встановлено судовими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій. Що мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, сторони мешкали разом зі спільною дитиною у будинку позивача, за адресою: [ADDRESS] Також встановлено, що, у зв'язку з непорозумінням в сім'ї, що призвело в подальшому до офіційного розлучення, сторони, починаючи з 04.10.2012р., проживали окремо, оскільки [PERSON] виселилась разом з дитиною з будинку позивача і поселилась у найманій квартирі. При цьому, позивач, як батько дитини, не заперечував щодо проживання дитини з матір'ю. Факт проживання [PERSON] разом з донькою у найманій квартирі також підтвердив представник позивача у судовому засідання, визнавши, що наймане житло не є постійним місцем проживання дитини на території Словацької Республіки. Як вбачається із Заяви про повернення Центру міжнародного правового захисту дітей та молоді до Міністерства юстиції України Департаменту міжнародного права та співробітництва Управління міжнародного права Відділу міжнародного приватного права від 24.04.2013р., запитуючий центральний орган пропонує вжити заходи щодо повернення до Словацької Республіки громадянки Словацької Республіки [PERSON] до її батька. (а.с. 20-23) Відповідно до Постанови Районного суду м. Прешова від 01.02.2013р. встановлено, що позивач має право зустрічатися з донькою - [PERSON] кожного четверга непарного тижня від 16 год. 00 хв. до п'ятниці до 16 год. 00 хв.; кожну суботу парного тижня від 09 год. 00 хв. до неділі 18 год. 00 хв. Батько повинен неповнолітню [PERSON] взяти в місці проживання матері у встановлений день і час, і у встановлений день і час її в місце проживання матері віддати; Мати повинна неповнолітню [PERSON] на зустріч з батьком належно приготувати і у встановлений час у місці проживання віддати батькові. Цей попередній досудовий захід буде тривати до остаточного закінчення процесу, що ведеться Районним судом м. Прешов за № 28Р 332/2012. (а.с. 40-45) Апеляційний суд залишив вказану постанову без змін. (а.с. 47-48) Згідно Довідки Філософського факультету ПУ Словаччини Інституту україністики і середньоєвропейських студій, [PERSON] працювала на посаді старшого наукового співпрацівника; досліджувала культуру русинів-українців Словаччини, певний час читала лекції і вела семінари з навчальних дисциплін на кафедрі музичного виховання філософського факультету Пряшівського університету; разом з тим на стаціонарі вчилася на 2 курсі, була перспективна тощо. Одночасно Університет зазначає у довідці, що про свій від'їзд відповідач попередньо не повідомляла, про це стало відомо з 15.04.2013р. (а.с. 135) Судовим рішенням суду касаційної інстанції встановлено, що реєстрація дитини [PERSON] громадянкою України, а також законність перетину нею разом з матір'ю у 2013 році кордону між Словаччиною та Україною ніким не оскаржені. В судовому засіданні представник позивача також визнав, що перетин відповідачем державного кордону разом з донькою не може вважатись незаконним, адже про це не свідчить жоден доказ. Як вбачається з матеріалів справи заочним Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки задоволено. Шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] залишено проживати разом з матір'ю [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно на утримання малолітньої [PERSON], починаючи з 21.09.2012р. до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили. (а.с. 89-90) На примусове виконання вказаного рішення суду в частині стягнення аліментів в межах місячної виплати видано виконавчий лист Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області. (а.с. 91) Вказане рішенням також не оскаржувалось. Відповідно до Довідки КП ЖРЕР №8 [PERSON] разом з донькою - [PERSON] та матір'ю [PERSON] проживала в м. Ужгород. (а.с. 162) Також, відповідно до Довідки від 22.05.2015р., виданої дільничним лікарем, [PERSON] дійсно перебувала на обліку та обстежувалась сімейним лікарем по місцю проживання: [ADDRESS] з 02.02.2010р.; стан дитини задовільний, дитина доглянута, прищеплена згідно плану. (а.с. 163). Дитина - [PERSON] з 21.05.2013р. по 04.06.2014р. відвідувала дошкільний навчальний заклад № 38 м. Ужгорода, про що видана відповідна Довідка від 21.05.2015р. № 63. (а.с. 161) В судовому засіданні також було встановлено, що на час розгляду справи в у суді, відповідач з донькою постійно мешкають за адресою: [ADDRESS] Позивач, вважаючи незаконним вивезення дитини на територію України, просить суд повернути її до місця постійного проживання у [ADDRESS]. Правовідносини, що виникли, регулюються міжнародним приватним правом, цивільним законодавством України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на норми Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, що була ратифікована Україною 11.01.2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом ч. 2 ст. 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до ст. 12 Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Судом було встановлено, що [PERSON] не мала постійного місця проживання на території Словацької Республіки, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дитина разом зі своєю матір'ю мешкали у найманій квартирі. Наймане житло судом не визнається як місце постійного проживання. Окрім того, ч. 2 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13 та ст. 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Так, ст. 13 Конвенції 1980 року передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-1598цс15. Так, судом встановлено, що враховуючи той факт, що позивач достовірно знаючи про перетин дитиною разом з її матір'ю державного кордону Словацької Республіки з Україною, жодним чином не оспорив це, тим висловив мовчазну згоду на переміщення дитини на територію України. Разом з тим, судом встановлено, що на час розгляду справи в суді, дитина перебуває на території України зі своєю матір'ю, ця обстановка дитині є звичною, а її зміна шляхом переміщення до Словацької Республіки створить загрозу заподіяння психологічної шкоди. Наявність такого ризику доведена наступним. З матеріалів справи вбачається, що за місцем навчання у Бориспільській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 6 [PERSON] характеризується позитивно, здібна, кмітлива. Зазначено, що мама учениці приділяє належну увагу вихованню доньки. (а.с. 164, т. 2 а.с. 176, т. 2 а.с. 177) Також, [PERSON] нагороджена грамотою за високі досягнення в оволодінні швидкою навичкою читання (а.с. 165), а також дипломом за високу виконавчу майстерність та творчий внесок у розвиток мистецтва (т. 2 ст. 146). Також [PERSON] з листопада 2016р. успішно відвідує курси та засвоює англійську мову (т. 2 а.с. 187) Крім того, [PERSON] позитивно також характеризується за місцем навчання в Бориспільській дитячій музичній школі. (т. 2 а.с. 60) Відповідно до наданих табелів навчальних досягнень учениці [PERSON]. за 2 та 3 класи, її успішність становлять переважно відмінні оцінки. (т. 2 а.с. 180, т. 2 а.с. 173) За навчання [PERSON] щомісяця вноситься плата, що підтверджено відповідно Довідкою Управління культури, молоді та спорту Бориспільської міської ради. (т. 2 а.с. 178) Дитина проживає разом зі своєю рідною матірю, соціальний образ якої не створює сумнівів у належному вихованні та піклуванні про дитину. Ця обставина доведена рішенням суду касаційної інстанції, а також доказами, що містяться в матеріалах справи. Мати дитини - [PERSON] закінчила з відзнакою Державну академію керівних кадрів культури і мистецтв і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Музичне мистецтво» та здобула кваліфікацію музикознавець, експерт (а.с. 150). Також їй присуджено науковий ступінь кандидата мистецтвознавства із спеціальності музичне мистецтво (а.с. 151). Неодноразово була нагороджена грамотами, дипломами та подяками як викладач музичного мистецтва (а.с. 152, 153, 154, 223) Як вбачається з довідки Управління культури, молоді та спорту Бориспільської міської ради від 17.06.2015 № 200, [PERSON] працює на посаді директора Бориспільської дитячої музичної школи з 04.09.2013р. (а.с. 157) За місцем роботи характеризується виключно позитивно (а.с. 158-159) Згідно довідки про доходи [PERSON] за 3 місяці роботи (грудень 2015р., січень-лютий 2016р.) отримала загальний дохід 23187,61 грн. (т.2 а.с. 69) Як вбачається з акта обстеження житлово-побутових умов від 01.03.2016р., житлові умови [PERSON] відповідають належним умовам проживання неповнолітньої дитини [PERSON] (т. 2 а.с. 70) Як було повідомлено відповідачем в судовому засіданні, позивач є фізично хворою людиною, інвалідом, відтак належний догляд дитині забезпечити не в змозі. Це підтверджується довідкою, виданою [PERSON], в якій зазначено, що позивач знаходиться на довготривалому лікуванні шийного та поперекового відділу хребта при ушкодженні між хребцевих дисків та дегенеративних змін хребта, а також має артеріальну гіпертензію, неодноразові підвищення артеріального тиску. (т. 2 а.с. 141) А також частково підтверджується власноруч підписаною заявою позивача, в якій він підтримав позовні вимоги, проте зазначив, що через високу гіпертонію фізично не може взяти участь у розгляді справи. (т. 2 а.с. 71), а також заявою в якій позивач зазначає, що через стан свого здоров'я взяти участь в судовому засіданні не зможе. (т. 2 а.с. 131) Відповідач в судовому засіданні підтвердила, що спілкуванню доньки з її батьком жодним чином не перешкоджає, в підтвердження цього до матеріалів справи долучені роздруківки зі Скайпу. Відтак, судом встановлено, що право на піклування про доньку не порушується, дитина проживаючи разом з матір'ю розвивається гармонійно як фізично так і психологічно, показує високі досягнення у навчанні, відвідує гуртки, курси тощо, для її зростання та розвитку мати створила належні умови для проживання, матеріальний стан матері здатен забезпечити дитині гармонійний розвиток. В свою чергу позивач жодним чином не оспорював рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю (рішення суду набрало законної сили), не оспорював законність перетину кордону з Україною відповідачем зі спільною дитиною. Суд встановив, що на території Словацької Республіки дитина не мала постійного місця проживання, адже проживала разом з матір'ю у найманій квартирі, що також не оспорюється сторонами. У суду виникли обґрунтовані сумніви у фізичній здатності батька дитини належним чином піклуватись про доньку. Суд вважає, що повернення дитини може створити нетерпимі умови для її росту та розвитку, відтак позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed