Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Мікрокредитний центр БМ», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 39732 від 04 жовтня 2018 року. Позов обґрунтовано тим, що 04.10.2018 року позивач 04 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 39732, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику 12500,00 грн на споживчі потреби, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач вважає, що при укладенні його права як споживача були порушені. При видачі кредитних коштів, працівники фінансової установи не надали позивачу правила надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту за рахунок власних коштів. Крім того, відповідач нараховує позивачу штраф в розмірі 150 гривень та пеню в розмірі 15 гривень за кожен календарний день прострочення, що по суті є подвійною відповідальністю за одне правопорушення. Також позивач вважає порушенням з боку відповідача відсутність у кредитному договорі права відізвати свою згоду на обробку персональних даних. Позивач у судове засідання не з`явився, у прохальній частині позовної заяви розгляд справи здійснювати за його відсутності Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що в матеріалах справи є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 04.10.2018 року позивач уклав з ТОВ «Мікрокредитний центр БМ» кредитний договір № 39732. Відповідно до пункту 3 зазначеного договору, кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 12500,00 грн на споживчі потреби, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти кредитодавцю, відповідно до умов, зазначених у договорі. Тобто, укладений кредитний договір між позивачем та відповідачем є по суті споживчим. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з ч. 3 ст. 1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Спеціальним законом який регулює положення споживчого кредитування є Закон України «Про споживче кредитування». Як вбачається з п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно ч. ч. 5 та 7 ст. 18 «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Як вбачається з п. 12.1 Договору, якщо позичальник не сплатив періодичний платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної графіком платежів, то починаючи з 6-го календарного дня від дати його неналежної сплати, за кожен такий випадок прострочення додатково до простроченого платежу позичальнику нараховується штраф в розмірі 150 гривень та пеня в розмірі 15 гривень за кожен календарний день прострочення, які сплачуються на вимогу кредитодавця. Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. На думку суду, положення кредитного договору про нарахування штрафу та пені за прострочення платежу не відповідає чинному законодавству, а тому вважає, що в цій частині його необхідно визнати недійсним. При цьому, суд не знайшов підтвердження того, що позивача було неналежно ознайомлено з умовами кредитного договору. У пункті 2 Договору позивач підтвердив, що до підписання договору, кредитодавець заздалегідь у письмовому вигляді ознайомив його з: інформацією розміщеною на офіційному веб-сайті Кредитодавця, що необхідна була для отримання споживчого кредиту позичальником, яка містила наявні та можливі схеми кредитування у Кредитодавця; інформацією наведеною в Паспорті споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про оживчий кредит (Стандартизована форма) форма якої передбачена Законом України про споживчий кредит» та Правилами; інформацією про необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для гримання кредиту, перелік осіб, яких Кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності), та про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, інформацією про Кредитодавця, його місцезнаходження, інформацією наведену у Правилах, іншою інформацією про умови кредитування; інформацією про реальну річну процентну ставку, а також про орієнтовну загальну вартість кредиту та інших послуг Кредитодавця. Згідно пп. «а» п.6.1.3 Договору позичальник підтверджує що згода на обробку його персональних даних надається з моменту надання такої згоди на весь строк зберігання Кредитодавцем відповідних категорій документів/інформації, визначених законодавством, після припинення правовідносин за цим Договором. Згідно ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 року № 2297-VI (в редакції на час укладення спірного договору) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Частиною 1-3 ст.10 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Підставами для обробки персональних даних є, в тому числі, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних відповідно до ст.11 Закону України «Про захист персональних даних». В п.11 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» закріплено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних. Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте, позивачем не надано суду доказів того, що він звертався до ТОВ «Мікрокредитний центр БМ» із заявою про відкликання згоди на обробку персональних даних товариством після того, як її персональні дані були оброблені. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню лише в частині визнання недійсним пункту 12.1 договору щодо сплати щтрафу та пені за прострочення платежу. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із ТОВ «Мікрокредитний центр БМ» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: partial