Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «БТА Банк», найменування якого було змінено на публічне акціонерне товариство «БТА Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/006/08-22-4, за умовами якого остання отримала на споживчі цілі у кредит грошові кошти у сумі 48 000,00 грн. зі сплатою 23,5% річних за користування кредитними коштами, строком повернення - до 10 квітня 2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та [PERSON] 10 квітня 2008 року був укладений договір поруки № 014/006/08-22-4 (ДП). У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов вказаного кредитного договору за рішенням суду від 16 лютого 2011 року з відповідачів в солідарному у порядку було стягнуто на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 014/006/08-22-4 від 10 квітня 2008 року станом на 18 серпня 2010 року, що становить 53 781,33 грн. Оскільки зазначене судове рішення не було виконано відповідачами, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за вказаний кредитним договором у сумі 151 561,76 грн., яка складається з 28 205,62 грн. - суми простроченої заборгованості, 5 625,08 грн. - суми інфляційних витрат, 5 194,93 грн. - суми 3-х% річних за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, 112 536,13 грн. - суми пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також суму судового збору (а. с. 2-5). Представник позивача надав суду заяву з проханням розглядати дану цивільну справу за його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а. с. 68). Відповідачі у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином через засоби масової інформації шляхом надання оголошення з викликом у судове засідання, про причини неявки суду не повідомили, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості даного позову з наступних підстав. Судом встановлено, що судовим рішенням від 16 лютого 2011 року по цивільній справі № 2-5723/2011 за позовом ПАТ «БТА Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було солідарно стягнуто з [PERSON] як з позичальника та [PERSON] як з поручителя на користь ПАТ «БТА Банк» заборгованість за кредитним договором № 014/006/08-22-4 від 10 квітня 2008 року станом на 18 серпня 2010 року, що склало 53 781,33 грн. Викладене підтверджується копією вказаного рішення, наявною в матеріалах справи (а. с. 11). З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/006/08-22-4 від 10 квітня 2008 року, наданим позивачем, вбачається, що за період з 19 серпня 2010 року по 27 грудня 2013 року позивачем була нарахована заборгованість відповідачів за вказаним кредитним договором, яка становить 151 561,76 грн. та складається з 28 205,62 грн. - суми простроченої заборгованості, 5 625,08 грн. - суми інфляційних витрат, 5 194,93 грн. - суми 3-х% річних за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, 112 536,13 грн. - суми пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків (а. с. 12-37). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим цього ж пункту встановлено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. При цьому кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. На підставі ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами в контексті викладених норм права, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача та необхідності відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження ухилення відповідачів від виконання судового рішення про стягнення з них заборгованості за кредитним договором № 014/006/08-22-4 від 10 квітня 2008 року, також не було надано доказів на підтвердження звернення на адреси відповідачів з вимогами про сплату інфляційних витрат та 3-х відсотків річних, як це передбачено п. 2 ст. 625 ЦК України, крім того, цією ж нормою встановлена можливість стягнення таких відсотків у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а вказаним кредитним договором розмір відсотків був встановлений та підлягав стягненню за судовим рішенням. Також, враховуючи, що кредитний договір від 10 квітня 2008 року був укладений до 10 квітня 2010 року, приймаючи до уваги рекомендації Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених в постанові пленуму № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судом не можуть бути прийняті до уваги вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України. При цьому суд також враховує, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed