Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] , з боку [PERSON] та визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що відповідач [PERSON] є рідним братом її чоловіка [PERSON] і попереднім власником квартири [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу. У 2015 році відповідач вирішив змінити місце свого проживання і виїхати за межі міста Дніпра, а квартиру, яка належала йому на праві приватної власності продати, для чого він уповноважив свою матір [PERSON] діяти в його інтересах щодо відчуження належної йому на той час квартири, оформив на її ім`я довіреність. 22 вересня 2016 р. між позивачем та [PERSON] , яка діяла як представник в інтересах відповідача був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Таким чином, на даний час позивач є законним власником вказаної квартири. Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб, позивач значиться уповноваженим власником вищевказаної квартири, в якій зареєстровані також: мати відповідача і чоловіка позивача - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28.07.2015 p.; та відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 03.10.2000 р. Відповідач з 2015 року в даній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в квартирі не має. Факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації підтвердять також свідки. Оскільки відповідач [PERSON] є колишнім власником квартири [ADDRESS] , то він згідно чинного законодавства втратив право на проживання в ній. Звернутися до відповідача безпосередньо з проханням добровільно знятися з реєстрації місця проживання за адресою вказаної квартири, позивач не може, тому що місце перебування відповідача та засоби зв`язку на теперішній час позивачу невідомі, у зв`язку з чим, остання вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження з призначенням судового засідання. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , який був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи повторно в судове засідання не з`явився, про причин неявки суду не повідомляв, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 07 лютого 2003 р. за реєстровим номером 5-269 та договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 13 вересня 2012 р. за реєстровим номером № 361, зареєстроване 01.10.2012 р. КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради за реєстровим номером: 282620. Вказана квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 19,4 кв,м, коридору, шафи, санвузлу, балкону, загальною площею 32,4 кв,м. (а.с.10-12). 22 вересня 2016 р. між позивачем [PERSON] та [PERSON] , яка діяла як представник в інтересах відповідача, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 17.08.2015 року, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим номером №798, що підтверджується копією даного договору, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1037120612101 від 22 вересня 2016 pоку (а.с.10-11). Згідно Довідки за №14033 від 16.11.2020 року, про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту дозвільних процедур Дніпровської міської ради, позивач, яка є уповноваженим власником у квартирі не зареєстрована, в той же час, зареєстрованими значаться: мати відповідача та чоловіка позивача - [PERSON] , [INFO] (зареєстрована з 28.07.2015 pоку) та відповідач [PERSON] , [INFO] (зареєстрований з 03.10.2000 року) (а.с.15). Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, як було встановлено судом та визнавалося представником позивача по справі, попереднім власником квартири з 2000 року був відповідач - [PERSON] , який є родичем позивачки, зокрема рідним сином її свекрухи - [PERSON] та рідним братом чоловіка позивачки [PERSON] - [PERSON] . Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є лише її свідома поведінка, яка свідчить про втрату інтересу до приміщення. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Допитані в судовому засіданні у якості свідків - [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що є сусідами по квартирі позивачки, знають [PERSON] з 80-х років, близько 6 років не бачили її сина [PERSON] (відповідача по справі), який поїхав закордон на заробітки, в квартирі залишилася проживати матір відповідача - [PERSON] , яка є також свекрухою позивача. [PERSON] у квартирі не проживає, оскільки проживає зі своєю сім`єю за іншою адресою. За таких обставин, суд критично ставиться до показів свідків в частині обставин не проживання відповідача у квартирі протягом 6 років, оскільки допитані особи у квартирі [ADDRESS] не проживають та не можуть достовірно стверджувати факт такої тривалої відсутності та стверджувати обставини відсутності приїзду/від`їзду позивача з заробітків до житла, та тривалості таких візитів, у випадку їх наявності. Наданий суду Акт не проживання відповідача, суд не приймає до уваги у якості належного доказу, оскільки його складено неповноважним органом чи посадовою особою (органом самоорганізації населення, посадовою особою організаційного відділу районної у місті ради, уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, тощо), не завірено будь-якою печаткою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. До аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд зазначає, що визнання відповідача, який є членом родини позивача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, за відсутності належних доказів його тривалого не проживання у квартирі, він фактично буде позбавлений житла, його право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором купівлі-продажу квартири, за яким відповідач відчужив квартиру позивачу, але його виселення покладе на нього надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично він стане безхатченком, так, як судом було встановлено, що відповідач не проживає в іншому житлі, а лише їздить на заробітки закордон. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення останнього із спірної квартири. Проте, суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У цій справі, зокрема, суд встановив, задоволення позову не надасть змогу належним чином збалансувати інтереси [PERSON] , власника житла, яка у ньому не проживає та зареєстрована та проживає за іншою адресою, тобто має інше житло, та [PERSON] у якого єдиним житлом є спірна квартира. Судом надано оцінку тим обставинам, що відповідач тривалий час проживав у квартирі (більше 15 років), тобто останній має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. Таким чином, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову [PERSON] , оскільки тривалий час проживання [PERSON] у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. [PERSON] знала ще до отримання квартири у власність, що у ній проживає її родич - відповідач, а також довідатися про наміри останнього щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру. Тобто [PERSON] , яка, в особі [PERSON] , (яка в свою чергу є матір`ю [PERSON] ) придбала квартиру, за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при придбанні майна. Судом надано належну оцінку співмірності втручання у право відповідача, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме, що [PERSON] має місце проживання за адресою: [ADDRESS] та місце реєстрації у ній; не заперечує проти постійного проживання у спірній квартирі матері відповідача - [PERSON] , але заперечує проти проживання рідного брата свого чоловіка та сина [PERSON] - відповідача [PERSON] , який не має іншого житла, а отже, у разі задоволення його вимог, стане безхатьком. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбавши квартиру у свого родича, тобто набувши у власність майно, знала про проживання в ній відповідача та члена його сім`ї, який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи. Отримана позивачем квартира є єдиним можливим місцем його проживання. З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, відповідності принципу верховенства права та справедливості, приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed