Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що працював провідним спеціалістом бюро профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки та контролю управління безпеки і контролю ПАТ «ММК ім. Ілліча». Звільнений 09.11.2015 року на підставі п. 1 ст. 40 кодексу законів про працю України (далі КЗпП). Вважає звільнення незаконним, оскільки: зміна в організації виробництва і праці на підприємстві носила формальній характер і фактично не відбулася; про майбутнє звільнення був попереджений під час тимчасової непрацездатності; при звільненні йому не були запропоновані вакантні посади, що відповідають його фаху; відповідач не врахував стаж його роботи на підприємстві, статус інваліда війни, наявність утриманців та не надав переважне право залишення на роботі. Просив скасувати наказ про звільнення поновити на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав. Відповідач позов не визнав, стверджуючи, що звільнення позивача відбулося з додержанням вимог трудового законодавства. Позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Судом встановлено, що позивач з 21.07.1983 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, 04.03.2013 року був переведений до управління безпеки і контролю провідним спеціалістом бюро профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки та контролю. Рішенням наглядової ради ПАТ «ММК ім. Ілліча» № 97 від 13.01.2015 року затверджена нова організаційна структура товариства. 23.01.2015 року на підприємстві видано наказ № 33 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча», пунктом 1 якого передбачене створення управління власної безпеки і контролю. При цьому паралельно функціонувало управління безпеки і контролю, рішення про ліквідацію якого ухвалено наказом № 157 від 17.03.2015 року «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча». На виконання цього наказу на комбінаті було видано наказ № 18/254, що передбачав створення комісії з працевлаштування працівників, які підлягають вивільненню. Пунктами 2, 2.1 наказу на голову комісії покладено обовязок ознайомити працівників управління безпеки і контролю з наказом № 157 від 17.03.2015 року та повідомити їх про звільнення з займаних посад за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 27.03.2015 року [PERSON] під розписку було повідомлено про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» та про скасування займаної ним посади провідного фахівця бюро профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки та контролю управління безпеки і контролю, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення про це в службу зайнятості. На вказаному повідомленні позивач вказав про порушення його трудових прав. Згідно з листком тимчасової непрацездатності [PERSON] знаходився на лікарняному з 23.03.2015 року по 28.03.2015 року. Як убачається з довідки управління організації планування ПАТ «ММК імені Ілліча» позивач у період вимушеного простою був запрошений 27.03.2015 року на засідання комісії управління безпеки і контролю для ознайомлення з наказом № 157 від 17.03.2015 року. На засіданні [PERSON] не повідомив про факт його знаходження на лікарняному, дана обставина була встановлена після закриття лікарняного листа На засіданні комісії 27.03.2015 року позивача було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 23.03.2015 року, що існували і на час його попередження про звільнення 27.03.2015 року, від яких він відмовився, що підтверджується протоколом засідання комісії управління безпеки та контролю. Таким чином, роботодавець дотримався умов ст. 49-2 КЗпП, оскільки позивач був ознайомлений на час попередження про звільнення з усіма вакантними посадами. Крім того, 31.08.2015 року на засіданні комісії з працевлаштування позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 28.08.2015 року, від яких він також відмовився та просив розглянути його кандидатуру для продовження роботи у новоствореному управлінні власної безпеки і контролю, що підтверджується відповідним протоколом. Однак, за повідомленням директора з безпеки ПАТ «ММК ім. Ілліча на період введення в дію наказу № 157 від 17.03.2015 року управління власної безпеки та контролю було повністю укомплектовано. 22.10.2015 року на засіданні комісії позивача знову було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 20.10.2015 року, від яких він відмовився, що підтверджується протоколом засідання комісії. Як убачається з довідки управління організаційного планування ПАТ «ММК імені Ілліча» від 17.03.2016 року в періоди з 23 по 27.03.2015 року, з 28 по 31.08.2015 року, з 20 по 22.10.2015 року вакансії на комбінаті не змінювались. Статтею 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Ненадання позивачу переважного права на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, який має непереривний трудовий стаж на протязі 32 років, має на утриманні дружину і дітей, є ветераном війни та інвалідом ІІІ групи, на що також як на підставу для поновлення на роботі посилається [PERSON], не свідчить про незаконність звільнення, оскільки таке право на підставі ч.1 ст.42 КЗпП України надається при скороченні чисельності чи штату працівників, а посада, яку займав позивач до звільнення, не скорочувалась. Питання про доцільність залишення позивача на роботі суд обговорювати не повинен, що також розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). При працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у звязку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст.42 КЗпП. Переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду. Право прийняття на роботу належить працедавцеві та не підлягає судовому врегулюванню. Приймаючи до уваги, що позивач не дав згоди на переведення його на запропоновані вакансії, профспілковий комітет управління ПАТ «ММК ім. Ілліча», розглянувши подання адміністрації, на своєму засіданні 09.11.2015 року (протокол № 65), на якому був присутній позивач, дав згоду на розірвання з ним трудового договору за п.1ст.40 КЗпП України. Наказом № 6 від 09.11.2015 року позивача було звільнено з посади провідного фахівця бюро профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки та контролю управління безпеки і контролю у звязку зі змінами в організації виробництва і праці за п. 1 ст. 40 КЗпП. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, повязані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Посилання позивача та його представника на те, що звільнення не було обумовлене змінами в організації виробництва і праці та що після попередження позивача на посаду у новоутворене управління власної безпеки і контролю прийнято іншу особу в той час, коли [PERSON] мав переважне право на неї, але зайняті вакансії в порушення вимог закону останньому не були запропоновані, є неспроможними, спростовуються наказами № 33 від 23.01.2015 року і № 157 від 17.03.2015 року про зміни в організації виробництва і праці на підприємстві. Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено статутом ПАТ «ММК імені Ілліча». За таких обставин, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача були дотримані всі умови, передбачені діючим законодавством України, наказ про його звільнення з роботи на підставі п. 1 ст.40 КЗпП є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди не має, оскільки позивачу, перед звільненням неодноразово пропонувались всі вакантні посади, але він відмовився від них і за весь час працевлаштування (березень 2013 року- листопад 2015 року) не звернувся із заявою до відповідача про переведення його на будь яку роботу, у тому числі, на звільнення позивача надана згода профспілковим комітетом. Окрім цього позивачем було пропущено строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У відповідності з положеннями ст. 60 , ч. 3 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі,доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] та його представник в даній справі не надали суду жодних переконливих доказів на підтвердження заявлених вимог та поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Outcome: dismissed