Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

У лютому 2014р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] у м. Макіївка. Посилалась на те, що вказана квартира належить на праві спільної дольової власності відповідачам, в ній зареєстровані та проживають відповідач [PERSON] - її колишній чоловік, їх син [PERSON], а також вона проживає з 1996р., зареєстрована з 2006р. У січні 2012р. їх шлюб з [PERSON] розірвано. З відповідачем [PERSON] у неї склались неприязні відносини, він виганяє її з квартири, фізично перешкоджає входити в неї, б'є її, забирає ключі від квартири, з кінця лютого 2013р. вона позбавлена можливості користуватись вказаною квартирою. В квартирі знаходяться її речі, вона оплачує комунальні платежі, піклується про збереження квартири - здійснює необхідний поточний ремонт, спірна квартира є її єдиним і постійним місцем проживання протягом 16 років. Оскільки вона не проживає в квартирі менше одного року через перешкоди, які чинять відповідачі, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 156 ч.1 ЖК УРСР просила вселити її в спірну квартиру та зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні цією квартирою. У лютому 2014р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилались на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS] у м. Макіївка, 21.06.2006р. в квартирі була зареєстрована дружина [PERSON] - [PERSON]. Однак, сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалось, 13.01.2012р. їх шлюб був розірваний, після чого відповідачка взяла всі свої речі та переїхала проживати за адресою: м. Макіївка, [ADDRESS], де проживає по час подачі позову. З січня 2012р. вона не користується жилим приміщенням у належній їм квартирі, речей її там немає, комунальні послуги не оплачує, їх вимогу знятись з реєстрації вона проігнорувала. Посилаючись на ст.ст. 391, ч.2 ст. 386, 405, 406 ЦК України просили визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, усунути перешкоди у здійсненні ними права власності, зобов'язавши Совєтський районний сектор у місті Макіївці Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області зняти [PERSON] з реєстрації у спірній квартирі. Ухвалою Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 11 березня 2014 року позовні заяви об'єднані в одне провадження. Рішенням Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 19 травня 2014 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, а позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Усунено перешкоди у здійсненні [PERSON], [PERSON], [PERSON] права власності на зазначену квартиру шляхом зняття з реєстрації у Совєтському секторі в м. Макіївка Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області [PERSON] з вищевказаної квартири. У апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Посилається на незаконність та необ'єктивність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що вона була вселена в квартиру із згоди відповідачів у 1996р. на правах члена сім'ї, у 2006р. була зареєстрована в квартирі. Всі відповідачі визнавали за нею право користування спірною квартирою, оскільки вона проживала в ній протягом 16 років, піклувалась про схоронність цієї квартири, робила ремонт, оплачувала комунальні послуги, зберігає у ній всі свої речі, які були виділенні їй на підставі рішення апеляційного суду від 15.05.2013 р. Відповідач [PERSON], визнаючи за нею право користування спірною квартирою, звернувся до неї з позовом про стягнення витрат за комунальні платежі та рішенням суду від 01.07.2013 р. з неї було стягнуто грошову суму у розмірі 2323 грн. До кінця лютого 2013 року вона продовжувала проживати у спірній квартирі, однак у подальший період відповідач чинив їй перешкоди у користуванні цією квартирою, до суду з даним позовом вона звернулась до закінчення річного строку. Відповідачі звернулись із позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише через три тижні після подання нею позову про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. Свідки з боку відповідачів давали пояснення не по суті спору. В рішенні суд не зазначив, який період її не проживання в квартирі він вважає встановленим, та чи визнав він причину її відсутності поважною. Неправильно застосовано ст. 406 ЦК України, оскільки сервітут не встановлювався. В засіданні апеляційного суду [PERSON] підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні, відповідачі в засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову [PERSON] та відмови у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги відповідачів суд виходив із того, що вони є власниками спірної квартири, [PERSON] як член сім'ї власника квартири - [PERSON] користувалась спірною квартирою на підставі сервітуту, спільне проживання її з власником житлового приміщення припинилось, відповідно до п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України припинився і сервітут, тому суд визнав позивачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі та усунув перешкоди у здійсненні відповідачами права власності на квартиру шляхом зняття з реєстрації у цій квартирі позивачки. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону. Із справи вбачається, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності відповідачам у справі (по 1/3 частині кожному з відповідачів) на підставі свідоцтва про право власності від 7.06.2003р., виданого комітетом з економіки, приватизації та управління комунальною власністю виконкому Макіївської міської ради. В квартирі зареєстровані позивачка, відповідач [PERSON] та їх син [PERSON]. Інші власники спірної квартири [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими у квартирі [ADDRESS] Зазначені обставини підтверджені копією свідоцтва про право власності на житло, копією домової книги, відомостями з адресно - довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Донецькій області та не оспорюються сторонами. Звертаючись із позовом про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням в спірній квартирі позивачка посилалась на ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України та зазначала, що вона була вселена в квартиру, як член сім'ї її власника, тому має право користування нею нарівні з власником, не проживає в квартирі менше 1 року через перешкоди, які їй чинить відповідач [PERSON] - її колишній чоловік, та інші власники, тобто з поважних причин. Згідно із п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК України рішення суду складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно - правові акти. В порушення вимог зазначеного закону рішення суду не містить жодних мотивів, чому суд не застосовує норми законів, на які посилалась позивачка. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Із справи вбачається, що позивачка була вселена в спірну квартиру як член сім'ї власника - її чоловіка [PERSON], 21.06.2006р. вона була зареєстрована у квартирі. Будь якої письмової угоди щодо умов сервітуту між сторонами не укладалось. Тому, оскільки іншої домовленості не встановлено, право користування квартирою зберігається за нею відповідно до ст. 405 ЦК України та вона втрачає це право у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Тому юридичними фактами, які необхідно було встановити під час розгляду даної справи є факт не проживання позивачки в квартирі понад 1 рік та причини не проживання. Позивачка звернувшись із позовом 12.02.2014р., посилалась на те, що вона не проживає у спірній квартирі з кінця лютого 2013р., тобто менше 1 року, через перешкоди, які їй чинить її колишній чоловік відповідач [PERSON]. Відповідачі у своїй позовні заяві зазначили, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі з січня 2012р. без поважних причин. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили в суді факт проживання позивачки у спірній квартирі до лютого 2013р. та пояснили, що саме у лютому 2013р. позивачка перейшла проживати до матері через погані стосунки між нею та колишнім чоловіком. Свідок [PERSON] показав, що з лютого 2013р. він не бачив, щоб [PERSON] проживала в квартирі, а свідок [PERSON], що приблизно два роки він не бачить [PERSON] в спірній квартирі. Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївка від 1 липня 2013р., залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду від 11 листопада 2013р. частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], стягнено з кожного з відповідачів на користь [PERSON] по 2 322, 21 грн. витрат, понесених на оплату комунальних послуг за період з 1 березня 2010р. по 31 грудня 2012р.. Таким чином, [PERSON] і [PERSON] визнавали за [PERSON] право користування спірним житлом принаймі до 31.12.2013р., отже, вказане рішення спростовує посилання відповідачів у їх позовній заяві про не проживання позивачки у спірній квартирі саме з січня 2012р., а з врахуванням показань свідків [PERSON], [PERSON]. [PERSON] слід визнати доведеним факт того, що позивачка не проживає в квартирі саме з лютого 2013р. Ухвалою Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 18 березня 2014р. задоволено скаргу [PERSON] на постанову слідчого СВ Совєтського районного відділу МУ УМВС України в Донецькій області, скасовано постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013050970000414 від 5.03.2013р.. Із копії ухвали вбачається, що 5 березня 2013р. [PERSON] звернулась із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності у зв'язку з тим, що останній 28.02.2012р. виштовхнув її із спірної квартири та побив. Таким чином, зазначеними доказами підтверджені посилання позивачки про те, що вона не проживає в спірній квартирі менше 1 року та з поважних причин, а саме, через неприязні відносини з колишнім чоловіком. Відповідачами не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі понад 1 рік без поважних причин. Суд в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України не перевірив обставини, на які посилались сторони, не дав оцінку наданим сторонами доказам та посиланням на діюче законодавство, внаслідок чого ухвалив рішення, що не відповідає фактичним обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону. Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову [PERSON] та усунення їй перешкод у користуванні квартирою з боку відповідачів - власників квартири шляхом її вселення в спірну квартиру та про відмову у позові [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з пунктами 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення.

Outcome: approved