Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю та стягнення аліментів на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. З 30.01.2015 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у подружжя не склалося, оскільки не зійшлися характерами, мають різні погляди на сімейне життя і різні вподобання, внаслідок чого з жовтня 2018 р. вони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Отже ураховуючи, що сім`я сторін фактично розпалась і подальше їх спільне життя як подружжя є неможливим, збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини. Дитина проживає з матір`ю, яка створила для неї належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку, у зв`язку з чим місце проживання дитини має бути визначене з нею. В свою чергу відповідачзобов`язаний нести витрати по утриманню дитини. Ухвалою від 26.05.2021 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 27.09.2021. 16.06.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшла заява про визнання позову. 27.09.2021 суд ухвалив відкласти розгляд справи у зв`язку з відсутністю висновку органу опіки та піклування та зобов`язав сторону позивача надати докази на підтвердження обставин, які відносяться до предмету доказування у даній справі, та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 22.11.2021. В підготовчому засіданні 22.11.2021 суд долучив наданий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору та заслухавши в підготовчому засіданні позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , які підтримали вимоги позову в повному обсязі, а також відповідача [PERSON] ,який підтвердив факт безумовного визнання позову, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до положень частини статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З позовної заяви та заяви відповідача про визнання позову вбачається, що внаслідок відсутності порозуміння та розбіжностей у поглядах на життєві і сімейні цінності сторони втратили почуття взаємної любові і, як наслідок, припинили шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання. На виконання вимог частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування в особі Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надав висновок щодо розв`язання даного спору, відповідно до якого вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю. Зі змісту даного висновку вбачається, що після розірвання шлюбу сторін їх малолітня дитина проживатиме з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач має самостійний дохід, будь-яких компрометуючих даних щодо нього немає. Обстеженням умов проживання дітей встановлено, що матір створила для них належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку, при цьому батько [PERSON] має можливість безперешкодно відвідувати дитину та брати участь у його вихованні. Правовими підставами для задоволення позову є відповідні положення сімейного законодавства. Так, за нормою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження…є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість… (частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України). Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 Сімейного кодексу України). За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 Сімейного кодексу України визначає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно положень, закріплених у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 Сімейного кодексу України закріплене правило рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, яке є визначальним принципом регулювання особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (статті 180 Сімейного кодексу України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 Сімейного кодексу України). За приписами частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Отже зважаючи на те, що відповідач безумовно визнав позов, і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і за внутрішнім переконанням суду відповідає інтересам дитини, наявні підстави для задоволення позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на результат розгляду справи та визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за дві вимоги: про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини з матір`ю, та повертає позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету. Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, а тому за цю вимогу суд стягує з відповідача 50 відсотків судового збору в дохід держави. Розмір судового збору, який повинен сплатити відповідач в дохід держави, визначається за правилами статті 176 ЦПК України в розмірі 908 грн. та 908 грн. на рахунок позивача [PERSON] .

Outcome: approved