Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа окремого провадження за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - ГУ ДМС України в Одеській області. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду заявник посилався на ті обставини, що в листопаді 1998 року він отримав паспорт громадянина України у зв`язку із загальним обміном на підставі паспорту радянського зразку. Але приблизно через півроку цей паспорт був вилучений представниками правоохоронних органів та анульований. У квітні 2003 року [PERSON] отримав новий паспорт громадянина України. Восени 2017 року заявник звернувся до органів міграційної служби для отримання паспорту громадянина України для виїзду за кордон взамін паспорту, що вичерпав термін дії. У жовтні 2019 року заявник звернувся до органів міграційної служби для заміни паспорту громадянина України на ID-карту. Проте, до теперішнього часу питання при видачу [PERSON] відповідних документів не вирішено, оскільки триває перевірка належності особи до громадянства України. У зв`язку з викладеним [PERSON] звернувся з даною заявою до суду, в якій просив установити факт постійного проживання на території України з травня 1991 року по теперішній час станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Заінтересована особа скористалась правом подачі пояснень. Заперечуючи проти заявлених вимог, представник ГУ ДМС України в Одеській області посилалась зокрема, що [PERSON] не надав до міграційної служби визначених законом документів для набуття громадянства. Зважаючи на ці обставини, представник заінтересованої особи вважає звернення [PERSON] до суду передчасним. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 16 листопада 1998 року [PERSON] було видано паспорт громадянина України Арцизьким РВ УМВС України в Одеській області. 07 квітня 2003 року [PERSON] було видано новий паспорт громадянина України Зачепилівським РВ УМВС України в Харківській області. 15 жовтня 2007 року [PERSON] було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон Малиновським РВ у місті Одесі ГУ ДМС в Одеській області. При зверненні до органів міграційної служби в жовтні 2019 році паспорт громадянина України в [PERSON] був вилучений у зв`язку з проведенням перевірки факту належності до громадянства України. Матеріали справи та пояснення учасників указують, що питання про повернення вилученого документу або видачу документу нового зразка не вирішено. Заявник [PERSON] народився [INFO] в місті Арташат (Вірменська РСР, у теперішній час - Республіка Вірменія), про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Арташатським районним відділом ЗАЦС 04 квітня 1975 року. 19 липня 1990 року [PERSON] отримав свідоцтво про неповну середню освіту в місті Арташат (Вірменська РСР, у теперішній час - Республіка Вірменія). 11 вересня 1991 року [PERSON] отримав паспорт СРСР серії [NUMBER] , виданий Арташатським відділом Внутрішніх Справ, з яким він проживав на території України до 1998 року, а саме до року, коли вперше був документований паспортом громадянина України. Згідно з довідкою Виконавчого комітету Могильненської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області №593 від 18 червня 2020 року, [PERSON] з травня 1991 року до кінця 1993 року проживав без реєстрації в селі Могильне Гайворонського району Кіровоградської області. Відповідно до довідки ПОСП «Славутич» №75 від 18 червня 2020 року, [PERSON] з жовтня 1991 року по серпень 1993 року працював в Могильненському відділку Сальківського цукрокомбінату без офіційного працевлаштування. Згідно з довідкою Генерального консульства Республіки Вірменія №090 від 26 червня 2020 року, [PERSON] 11 вересня 1991 року отримав паспорт СРСР серії [NUMBER] . Для отримання громадянства Республіки Вірменія до компетентних органів не звертався. 01 жовтня 2004 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , як громадянами України, про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане Другим відділом РАЦС Малиновського РУЮ міста Одеси від 01 жовтня 2004 року. [INFO] в осіб народилась дитина - [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , про що свідчать відповідно: свідоцтво про народження серії [NUMBER] , повторно видане Другим відділом РАЦС Малиновського РУЮ міста Одеси від 18 січня 2007 року; свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Другим відділом РАЦС Малиновського РУЮ міста Одеси від 05 квітня 2007 року; свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом ДРАЦС у місті Одесі реєстраційної служби Ожеського міського управління юстиції від 27 вересня 2013 року. 01 липня 2003 року [PERSON] взято на облік Малиновським РВК міста Одеси, про що свідчить обліково-послужна картка ОПК №07/02-03. Окрім письмових доказів, посилання і пояснення заявника [PERSON] з приводу поданої в суд заяви підтвердили свідки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги в установленому законом порядку. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 49 ЦК України, актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно з частиною 1, пунктом 5 частиною 2 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як регламентує статті 315 ЦПК України, суд розглядає визначені справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік таких фактів не є вичерпним. За змістом частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на особливій важливості принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy», заява №33202/96, п. 120), «Онер`їлдіз проти Туреччини» («Цneryэldэz v. Turkey», заява №48939/99, п. 128), «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» («Megadat.com S.r.l. v. Moldova», заява № 21151/04, п. 72), «Москаль проти Польщі» («Moskal v. Poland», заява №10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia», заява №55555/08, п. 74), «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania», заява №36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» («Цneryэldэz v. Turkey», п. 128), та «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy», п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» («Moskal v. Poland», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» («Pincova and Pinc v. the Czech Republic», заява №36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» («Gashi v. Croatia», заява №32457/05, п. 40), та «Трґо проти Хорватії» («Trgo v. Croatia», заява №35298/04, п. 67). Питання належності [PERSON] до громадянства України має основоположний характер. Неодноразовий перегляд власних рішень компетентними органами, включаючи випадки виявлення помилок, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що не відповідає принципу «належного урядування» та вимозі «законності» в розумінні усталеної практики Європейського суду з прав людини. Зважаючи на викладене суд доходить висновку про задоволення данної заяви та встановлення відповідного факту, що має юридичне значення.

Outcome: approved