Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач послався на те, що сумісне життя з відповідачем не склалося. Приблизно з грудня 2017 року між подружжям почали виникати конфлікти та суперечки, було втрачено почуття любові та поваги, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено. Головною причиною розпаду сімї стала різниця характерів та відсутність між подружжям взаємопорозуміння. Просив шлюб розірвати. В судове засідання представник позивача не зявився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Зазначив, що надання строку на примирення сенсу не має, наголосив, що поновлення шлюбних відносин є абсолютно неможливим. Відповідач у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду клопотання про надання строку на примирення, відкладення розгляду справи на строк не раніше як через шість місяців, визнання обовязковою явку позивача та відповідача, проти розірвання шлюбу заперечувала. Посилалась на те, що їй необхідний час для залучення адвоката як свого повноважного представника, оскільки наявний представник не має повноважень на ведення справи та у нього відсутнє свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю. Проти розірвання шлюбу заперечувала. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У судовому засіданні встановлено, що 05 лютого 2010 року сторони уклали шлюб, про що 05 лютого 2010 року Амур Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 51, що підтверджується свідоцтвом серії 1 КИ № 164797, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І КИ № 677015, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 10). Щодо клопотань відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. У своєму клопотанні, наданому суду 12 березня 2018 року, відповідач [PERSON] зазначає, що відповідач проживає за межами України та має місце реєстрації проживання в м. Ашдод, Ізраїль, тому просила відкласти розгляд справи та повідомити її про час і дату судового засідання з дотриманням вимог Гаазької Конвенції. Суд критично ставиться до вказаного клопотання та вважає за необхідне відмовити у його задоволенні з огляду на таке. Як вбачається з пояснень [PERSON] вона мешкає за межами України та не може прибути в короткий термін у судове засідання, що спростовується тим, що клопотання про відкладення розгляду справи, визнання обовязковою участь позивача у справі, надання строку на примирення, подані до суду особисто (не через засоби поштового звязку або через інтернет ресурси) та містить особистий підпис відповідача. Тому, у суду є підстави вважати, що наразі відповідач перебуває на території України, а тому її посилання про неможливість прибути у судове засідання є безпідставними та такими, що направлені на затягування розгляду справи. Разом з тим, судом не може бути взято до уваги посилання відповідача про надання часу, необхідного для забезпечення участі у справі адвоката, оскільки, відповідно до матеріалів справи (а.с. 19), у них наявна фотокопія нотаріально посвідченої довіреності від 14.07.2017 року, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] представляти її інтереси в усіх без винятку судах з усіма правами наданими законом як позивачу так і відповідачу. Окрім цього, суд бере до уваги й той факт, що на вихованні сторін перебуває малолітня дитина та виходить з того, що дитина потребує батьківської уваги з боку позивача та виконання ним своїх батьківських обов'язків, передбачених\~ст. 150 СК України. Водночас, суд також виходить й з вимог ч. 2 ст. 141 СК України, згідно з якою розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто, сам по собі факт наявності у подружжя спільних дітей не може бути перепоною для реалізації вільного волевиявлення чоловіка або жінки, що перебувають у шлюбі між собою, щодо розірвання такого шлюбу, закріпленого у ст. 24 та ст. 54 СК України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] намагається лише затягнути розгляд справи шляхом зловживання своїми правами, що є неприпустимим. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Крім цього, з аналізу наданих доказів: позовної заяви, клопотання позивача від 28.02.2018 року та заяви представника позивача адвоката [PERSON] від 12.03.2018 року, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] має стійке небажання перебувати у шлюбі з [PERSON]К, про що свідчить його стала поведінка та послідовна правова позиція, яку він відстоює. Позивач не змінив свого ставлення до шлюбу з відповідачем, наполягає на його розірванні, зазначає, що спроби примирення в минулому не принесли результатів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що позивач не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ч. 1\~ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до п. 3 ч. 2\~ст.18 СК України, способам захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до ч.1\~ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до\~ст.25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Відповідно до ч.3\~ст.54 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 4 ст. 54 СК України, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1\~ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Аналізуючи та оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази по справі у їх сукупності та співставленні між собою з увагою на їх належність та допустимість, застосовуючи до обставин, які вони доводять та до спірних правовідносин наведені законодавчі норми, суд виходить з наступного: Таким чином, оскільки судом встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, спільного господарства не ведуть, сумісного бюджету не мають, приймаючи до уваги, що сім'я в розумінні ч. 2\~ст. 3 СК України, фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу сторін буде суперечить правам та інтересам [PERSON], враховуючи той факт, що будь-які відомості які б спростовували зазначені позивачем докази і обставини у суду відсутні та надані не були, суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні судові витрати у розмірі 704,8 грн., сплата яких підтверджена квитанцією, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved