Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовується тим, що ним 24 лютого 1968 року було укладено шлюб із відповідачем [PERSON] . Одразу після одруження він переїхав проживати до дружини у будинок [ADDRESS] , який був побудований із дерева у 1945 році й належав батькам дружини [PERSON] , а саме [PERSON] й [PERSON] . Оскільки будинок був повоєнний та мав замалу площу, перебував у незадовільному стані, то їхнє подружжя за домовленістю із батьками дружини вирішили його знести та на його місці розташування збудувати новий будинок з цегли та бетону. З цих підстав через місяць після весілля вони розпочали будівництво нового будинку й менш ніж за один рік його збудували. Увесь процес будівництва нового будинку організовував він самостійно й на це були витрачені усі грошові кошти, які йому з дружиною були подаровані на весілля, витрачена ним заробітна плата та його власні заощадження. До укладення шлюбу він мав намір будувати власний житловий будинок. Батьки його дружини [PERSON] не мали власних грошових заощаджень, оскільки витратили кошти на організацію їхнього весілля. Після побудови нового будинку й до цього часу він з дружиною у ньому проживає. Окрім них до смерті у будинку також проживали батьки його дружини: [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті сестри його дружини, яка наступила за пів року до дня звернення до суду, [PERSON] , відповідач [PERSON] повідомила йому про те, що право власності на будинок [ADDRESS] ще у 1996 році було зареєстроване на її батька [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 17 травня 1996 року, виданого Княжицькою сільською радою народних депутатів. Разом з тим, з самого початку перед будівництвом була домовленість про те, що будинок буде оформлений на його дружину [PERSON] й буде вважатися спільним сумісним майном подружжя. Сестра дружини [PERSON] - [PERSON] випадково прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , а тому його дружина змогла оформити на себе у порядку спадкування лише ѕ частини будинку, що підтвержується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Зі слів [PERSON] йому стало відомо, що у сільській раді у 1995 році, коли вона пішла оформлювати будинок, її було повідомлено, що видача свідоцтва на право власності на будинок може бути здійснена лише на ту особу на кого був відкритий особистий рахунок у погосподарській книзі. Вони з батьком вимушено погодитися на те, щоб свідоцтво на новозбудований будинок було видано на її батька, а останній вчинить відносно нього заповіт на ім`я [PERSON] . Разом з подачею заяви на видачу свідоцтва про право власності, а саме [INFO] , батько його дружини [PERSON] склав заповіт, яким заповів новозбудований будинок своїй доньці [PERSON] . Погодившись на такий варіант оформлення речових прав, [PERSON] не врахувала, що заповіт не охоплює обов`язкової частки на право на спадщину, а тому одна донька [PERSON] , яка була пенсіонером, прийнявши спадщину після смерті батька, фактично отримала право на спадкування 1/3 частини спірного житлового будинку. Не дивлячись на те, що [PERSON] , [INFO] року, склала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , у його дружини не вийшло дооформити на себе право власності на весь спірний будинок. Однак, якби усе стало на свої місця, й [PERSON] замість відмови від прийняття спадщини склала заповіт на 1/3 частину будинку, який успадкувала від [PERSON] , то спір був би врегульованим. На даний час діти [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] , відкрито заявляють про те, що вони претендують на 1/3 частину спірного будинку, який фактично отримала у спадок їхня мати. Це є несправедливим, оскільки батько [PERSON] не приймав участі у будівництві й відповідно до статей 12, 16 Закону України «Про власність», статей 328, 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не може бути його власником. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Згідно із статтею 12 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності серед іншого внаслідок індивідуальної праці. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом й Кодексом про шлюб та сім`ю України. За змістом статті 17 Закону України «Про власність», - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (стаття 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Положення статті 57 Закону України «Про власність» визначають, що якщо у результаті видання акту органом державного управління або місцевим органом державної влади, не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. Згідно із статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Отже, на переконання позивача, є усі підстави для визнання недійсними свідоцтва № [NUMBER] від 17 травня 1996 року про право особистої власності на житловий будинок, яке видане виконкомом Княжицької сільської ради народних депутатів, а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 липня 1996 року, яке видане Броварською районною державною нотаріальною конторою. У позовній заяві [PERSON] просить суд: - визнати недійсними свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок, видане виконкомом Княжицької сільської ради народних депутатів від 17 травня 1996 року, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Броварською районною державною нотаріальною конторою 03 липня 1996 року. Відзив на позовну заяву [PERSON] не було подано відповідачами [PERSON] , Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області та Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Хоменко І.М. підтримали заявлені позовні вимоги й просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала позов й не заперечувала проти його задоволення. У судове засідання відповідач Княжицька сільська рада Броварського району Київської області представника не направив. До суду подані письмові клопотання щодо розгляду справи у відсутність цього учасника справи (т.1, а.с.104, т.2, а.с.24). У судове засідання відповідач Броварська районна державна нотаріальна контора Київської області представника не направив. До суду подані письмові клопотання про розгляд справи у відсутність представника цього учасника справи (т.1, а.с.101, т.2, а.с.22). У судовому засіданні треті особи [PERSON] та [PERSON] не визнали позовні вимоги [PERSON] й просили у їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши показання свідків та зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] із 24 лютого 1968 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 липня 1996 року, виданого державним нотаріусом Броварської районної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 2885, - [PERSON] успадкувала на підставі заповіту [PERSON] від 26 грудня 1995 року, посвідченого виконкомом Княжицької сільської ради Ради народних депутатів та зареєстрованого у реєстрі за № 378, після його смерті 1/3 частину жилого будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , який належав померлому згідно із свідоцтвом № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Княжицької сільської Ради народних депутатів від 17 травня 1996 року та зареєстрованого в Броварському бюро технічної інвентаризації 17 травня 1996 року за № [NUMBER]. Будинок побудований у 1970 році з цегли, позначений на плані літерами А-І, жила площа будинку становить 100,7 кв.м., до будинку примикають надвірні будівлі: сарай - Б, прибудова - В, гараж - Г, прибудова - Д, літня кухня - Е, погріб - Ж, вбиральня - ЗІ, К, тротуар - Т, огорожа - №. На іншу 1/3 частину жилого будинку свідоцтво про право на спадщину за законом не видано (т.1, а.с.16). Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 17 травня 1996 року [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] . Рік побудови - 1970. Загальна площа житлового будинку А-1 становить 100,7 кв.м. Господарські будівлі та споруди: сарай - Б, прибудова - В, гараж - Г, прибудова - Д, літня кухня Е, погріб - Ж, вбиральня - З,К, тротуар - Т, огорожа - № (т.1, а.с. 126, 127). Як вбачається із копії спадкової справи № 281 до майна померлого [INFO] [PERSON] , із заявами про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори зверталися: [PERSON] (донька) за заповітом; [PERSON] (донька) за законом. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, як вже було зазначено вище, одержала [PERSON] . Даних про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] матеріали спадкової справи не містять. Також [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] за законом - Ѕ частину компенсації, яка знаходиться в Українському національному фонді «Взаєморозуміння і примирення». На іншу Ѕ частину свідоцтво про право на спадщину не видано (т.1, а.с. 118 - 135). Відповідно до повідомлення Київського обласного державного нотаріального архіву від 28 грудня 2018 року № 2655/01-17, за відомостями архівного фонду № 53 (Броварська районна державна нотаріальна контора) після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкова справа не заводилася та не видавалася із 07 вересня 1990 року по 1999 рік включно (т.1, а.с.118). У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] одружився у 1968 році. На весіллі йому дарували грошові кошти. Було подаровано приблизно 1 000 крб. Після одруження він із дружиною проживав у старому будинку з її батьками. Коли будували новий будинок, то старий заважав будівництву. Ними було прийнято рішення про знесення старого будинку. Новий будинок будувався її чоловіком та [PERSON] . У подальшому родина [PERSON] перейшла проживати у недобудований будинок. У старому будинку було дві кімнати. Після завершення будівництва нового будинку старий будинок знесли. Грошові кошти на будівництво витрачалися [PERSON] та [PERSON] . В основному гроші вносилися [PERSON] . Свідок [PERSON] дав показання про те, що [PERSON] просив його зібрати йому будинок. За будівництво йому сплачувалися [PERSON] грошові кошти. Спочатку був старий будинок. На господарстві був заложений фундамент, приготовлена для будівництва цегла. Де проживала родина [PERSON] під час будівництва йому не відомо. Проживали у будинку, а потім старий будинок взагалі знесли. Цеглу на будівництво виписував [PERSON] . Свідок [PERSON] дала показання про те, що після одруження [PERSON] проживав із [PERSON] у повоєнному будинку. Дід працював, а тому участі у будівництві не приймав. Будуватися їм допомагали їхні брати та сестри. Під час будівництва вони проживали у діда. Новий будинок будувався поряд на одному подвір`ї. Свідок [PERSON] дала показання про те, що новий будинок будував [PERSON] з родиною. У нього була велика сім`я. Щоб будівництвом займався дід вона не бачила. Старий будинок був замалий для сім`ї, у ньому було лише дві кімнати. Старий будинок ними був знесений, оскільки заважав. Відповідно до статей 2, 3, 4 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ (далі - Закон № 697-ХІІ) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (статті 11, 12, 13 Закону № 697-ХІІ). Згідно із статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. За змістом статті 6 Цивільного кодексу Української РСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Статтями 4, 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) чітко визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтями 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на обраний спосіб захисту порушених прав, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають через їх недоведеність.

Outcome: dismissed