Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

У листопаді 2018 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, в якому просить суд: - визнати недійсним розпорядження органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 24 Ж 18 від 31.05.2018 та скасувати державну реєстрацію права власності від 12.06.2018, номер запису про право власності 26664733, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1578865412101; - визнати недійсним договір дарування квартири № 304, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 100, від 21.06.2018, що укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за №1117 та скасувати державну реєстрацію права власності від 21.06.2018, номер запису про право власності 26732482, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1578865412101; - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] та передати її до комунальної власності територіальної громади міста Дніпр (а.с. 2 14). В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що квартира № 304 по вул. Набережна Перемоги у будинку № 100 у м. Дніпрі належала до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра відповідно до положень статті 4, 5 Житлового кодексу України, оскільки входила до складу державного житлового фонду. 15.12.1970 Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих [PERSON] було видано ордер № 1902 на квартиру [ADDRESS]. Разом з [PERSON] до квартири були вселені її доньки [PERSON] та [PERSON]. 22.02.1997 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], у звязку із чим змінила прізвище з «Палюх» на «Романяк». 27.03.1979 [PERSON] померла і на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневого району міста Дніпропетровська № 86 від 23.01.1981 особовий рахунок на зазначену квартиру був переоформлений на [PERSON]. У 1989 році [PERSON] вступила у шлюб та змінила прізвище на [PERSON]. 09.11.2002 [PERSON] померла. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20.12.2002 № 721 призначено [PERSON] опікуном над неповнолітньою [PERSON], [INFO] та над неповнолітнім [PERSON], [INFO]. Закріплено за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] право на житло за адресою: [ADDRESS]. Місцем мешкання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] визначено за адресою: [ADDRESS]. 20.01.2004 місце проживання [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано за адресою: [INFO]. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 21.10.2011 № 401 у звязку із письмовою заявою [PERSON] відкрито особовий рахунок у звязку зі смертю квартиронаймача на дві кімнати в комунальній квартирі № 304 житловою площею 29,5 кв.м. по вул. Набережна Перемоги, 100 на [PERSON]. Склад сімї дві особи, в т.ч. [PERSON] брат. Особовий рахунок на [PERSON] закрито. У грудні 2011 року [PERSON] та [PERSON] повернулися мешкати у квартиру [ADDRESS]. [PERSON] вступила до Київського національного університету технологій та дизайну, у звязку із чим, 02.09.2013 була знята з реєстрації з квартири [ADDRESS] та зареєструвала своє місце мешкання 24.12.2014 за адресою: [ADDRESS] на період навчання у вищому навчальному закладі. На момент подачі позовної заяви [PERSON] навчається в Київському національному університеті технологій та дизайну, отже зберігає за собою право на житлове приміщення відповідно до статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». 29.06.2017 [PERSON] звернулася до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], в якій просила зняти його з реєстрації у квартирі [ADDRESS], на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/555/2012. [PERSON], [INFO] було знято з реєстрації 29.06.2017 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/555/2012, за адресою: [ADDRESS]. 27.04.2018 [PERSON] звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою щодо оформлення передачі в приватну власність квартири. Розпорядженням органу приватизації № 24 Ж18 від 31.05.2018 прохання наймача [PERSON] про передачу квартири, в якій вона мешкає і яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] задоволено, передано вказану квартиру в приватну власність. 12.06.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24 Ж-18, виданого 31.05.2018 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на квартиру, обєкт житлової нерухомості, загальною площею 57,8 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м., опис: у житловому будинку літ. А-9 квартира №304 складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлова, І-лоджія, за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1578865412101, номер запису про право власності 26664733. 21.06.2018 [PERSON], на підставі договору дарування №1117, подарувала [PERSON] квартиру, обєкт житлової нерухомості, загальною площею 57,8 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м., опис: у житловому будинку літ. А-9 квартира №304 складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлова, І-лоджія, за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1578865412101, номер запису про право власності 26732482. 23.07.2018 на заяву Дніпровської міської ради Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська надано відповідь, що перевіркою обліково-статистичних даних Автоматизованої системи документообігу суду не встановлено наявності в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справи за номером № 412/555/2012 (№ 2/412/2180/2012) у відношенні [PERSON]. У звязку із відповіддю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Дніпровською міською радою на адресу Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було направлено лист щодо відміни зняття з реєстрації [PERSON], [INFO], якого було знято з реєстрації місця проживання у [INFO]. 23.07.2018 скасовано зняття з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується висновком начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 23.07.2018. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення по справі (а.с. 167). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов та доказів на його обґрунтування не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулась (а.с. 134). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, направив до суду відзив на позов в якому зазначив, що позивачем належним чином не доведено, як оскаржуване розпорядження вплинуло на права та інтереси позивача, із змісту позовної заяви не вбачається, що права чи майнові інтереси позивача порушені розпорядженням органу приватизації № 24Ж-18 від 31.05.2018, які саме права, та найголовніше - в чому таке порушення полягає. Позивачем належними та допустимими доказами не доведена наявність у [PERSON] та [PERSON] права на приватизацію спірної квартири, навіть не зважаючи на зняття [PERSON] з реєстраційного обліку на підставі неіснуючого в базі суду рішення. Так, по-перше, всупереч твердженням позивача дія Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» в частині гарантій збереження права на житло не може розповсюджуватись на [PERSON] та [PERSON], оскільки на момент звернення [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради із заявою щодо оформлення передачі у приватну власність квартири - 27.04.2018 [PERSON] було повних 26 років, а [PERSON] - повних 24 року, а відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» особами із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, є особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування. Отже, положення зазначеного закону розповсюджуються на осіб віком виключно до 23 років. По-друге, з урахуванням вищезазначеного, правовідносини між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] стосовно наявності чи відсутності у кожного з них права користування спірною квартирою повинні бути врегульовані виключно Житловим Кодексом України, що, в свою чергу, не може впливати на законність чи незаконність рішення про приватизацію, оскільки між зазначеними особами фактично виникли правовідносини щодо порядку користування спірною квартирою, тим більше, що на момент отримання [PERSON] квартири у власність будь-якого спору з цього приводу взагалі не існувало та не могло існувати, оскільки [PERSON] та [PERSON] на цей момент фактично втратили право користуватися спірною квартирою. Отже, законом дійсно передбачена гарантія збереження житла терміном понад шість місяців за особою у зв'язку з навчанням протягом часу навчання, однак цей строк може бути продовжено або за заявою цієї особи, або судом. Втім, позивачем не надано доказів того, що [PERSON] зверталася із відповідною заявою до наймодавця, або продовжувала цей строк судовим рішенням. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем взагалі не надано доказів того, що на момент прийняття розпорядження № 24Ж-18 від 31.05.2018 [PERSON] продовжувала навчання. Що стосуються права на користування житлом [PERSON], представник відповідача зазначає, що таке право особа втрачав, якщо вона була відсутня за місцем проживання понад шість місяців. З огляду на те, що спірна квартира практично відразу після приватизації була відчужена на користь третіх осіб, є очевидним, що [PERSON] на момент приватизації спірної квартири в ній не проживав та цим житлом не користувався інакше придбання її у власність третіми особами та користування нею було б неможливим. Тому, у відповідності до ст. 71 ЖК України він фактично втратив право користування спірною квартирою в силу закону, навіть не зважаючи на його зняття з реєстрації на підставі неіснуючого у базі суду судового рішення. За таких обставин права вказаних осіб ([PERSON] та [PERSON]М.) взагалі не можна вважати порушеними при приватизації квартири [PERSON], а тим більше не можна вважати порушеними права місцевої громади. Крім того представник відповідача зазначає у поданому до суду відзиві, що він вважає вимоги про визнання договору дарування квартири від 21.06.2018 необґрунтованими, оскільки в позовній заяві відсутні будь-які посилання на наявність передбачених законом для цього підстав. При цьому, [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно на законних підставах та у відповідності з чинним законодавством у особи, яка на момент відчуження спірної квартири мала необхідний об'єм повноважень щодо вчинення відповідного правочину з відчуження нерухомості. Зазначений договір було вчинено у повній відповідності до вимог закону щодо змісту та форми. З огляду на вищезазначене представник відповідача вважає, що вимоги позивача є необґрунтованим та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 138 142). Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в судове засідання не зявилась, надала до суду відзив, в якому зазначила, що Департамент визнає позовні вимоги повністю та просить задовольнити їх з таких підстав. Відповідно 14, 15 Житлового кодексу Української PCP виконавчі органи міських рад на території міста здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду та управляють житловим фондом місцевих рад. Згідно з частинами 1, 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктами п. п. 1.7, 1.10, Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради від 21.12.2016 № 33/17 (зі змінами від 20.09.2017 №70/24) передбачено, що Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є правонаступником управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради та є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. На підставі рішення Жовтневого суду м. Дніпропетровська по справі № 412/555/2012, за заявою [PERSON], [PERSON] було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Згідно відповіді, наданої Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не встановлено наявності в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справи за № 412/555/2012 у відношенні [PERSON] Тож зняття з реєстрації [PERSON] було не законним та безпідставним так як рішення суду є підроблене. Пізніше [PERSON] звернулася із заявою до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради щодо оформлення передачі в приватну власність квартири за адресою: [ADDRESS]. Департамент не знаючи, що рішення Жовтневого суду м. Дніпропетровська по справі № 412/555/2012 є підробленим, розпорядженням № 24 Ж-18 від 31.05.2018 вказану квартиру передав у приватну власність. Згідно з частиною 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Таким чином, розпорядження органу приватизації № 24 Ж-18 від 31.05.2018 підлягає визнанню недійсним, оскільки [PERSON] був знятий з реєстрації на підставі підробленого рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. З урахуванням вищезазначеного, розпорядження органу приватизації № 24 Ж-18 від 31.05.2018 не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» (частина 2 статті 8), статті 9 Житлового кодексу Української PCP та Цивільного кодексу України (а.с. 88 92). Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради направив на електронну пошту суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі представника Департаменту та прийняти рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 135). Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] направила до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, рішення винести згідно з законом (а.с. 107). [PERSON], [PERSON] та представник КВ ЖРЕП Жовтневого району в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, про причини неявки суду не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталися (а.с. 134). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що квартира № 304 по вул. Набережна Перемоги у будинку № 100 у м. Дніпрі загальною площею 57, 8 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м. є трикімнатною та складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6 - житлова, І лоджія (а.с. 34 36). Зазначена квартира належала до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра відповідно до положень статті 4, 5 Житлового кодексу України, оскільки входила до складу державного житлового фонду. Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 та статтею 61 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно з частиною 1 статті 284 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 наймач вправі в установленому порядку вселити в найняте ним жиле приміщення свою дружину, їх дітей, батьків, інших родичів і непрацездатних утриманців, одержавши на це письмову згоду всіх неповнолітніх членів своєї сім'ї, що проживають у тому ж приміщенні. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди решти членів сім'ї не потрібно. 15.12.1970 Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих [PERSON] було видано ордер № 1902 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 18 - 19). Разом з [PERSON] до квартири були вселені її доньки [PERSON] та [PERSON]. 22.02.1997 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], у звязку із чим змінила прізвище з «Палюх» на «Романяк». Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2002 у справі № 2-1340/2002 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська про вселення, визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою, змін умов договору житлового найму, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була надана [PERSON]. 27.03.1979 [PERSON] померла і на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневого району міста Дніпропетровська № 86 від 23.01.1981 особовий рахунок на зазначену квартиру був переоформлений на [PERSON]. У 1989 році [PERSON] вступила у шлюб та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 10 12). На момент розгляду судом справи № 2-1340/2002, у спірній квартирі були прописані [PERSON], [PERSON] і троє неповнолітніх дітей [PERSON] - донька [PERSON], [INFO], син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2002 у справі № 2-1340/2002 вирішено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Цим рішенням визначено порядок користування квартирою № 304 будинку № 100 по вулиці Набережна Перемоги в місті Дніпропетровську, відповідно, з яким виділено [PERSON] в користування кімнату № 6 площею 10,2 кв.м, кухню № 5, коридор № 1, комору №2, туалет №4, ванну №3 залишено, в загальному користуванні. Зобов'язано Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району міста Дніпропетровська відкрити на ім'я [PERSON] особовий рахунок на кімнату № 6 площею 10,2 кв.м. для оплати комунальних послуг. Усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою № 304 будинку № 100 по вулиці Набережній Перемоги в місті Дніпропетровську - зобов'язавши [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод в користуванні квартирою (а.с. 10 12). Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2002 у справі № 2-1340/2002 набрало законної сили 21.05.2002. Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 09.11.2002 [PERSON] померла (а.с. 23). Після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] з сином [PERSON] [INFO] переїхали мешкати до іншої квартири. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20.12.2002 № 721 призначено [PERSON] опікуном над неповнолітньою [PERSON] [INFO] та над неповнолітнім [PERSON], [INFO]. Закріплено за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] право на житло за адресою: [ADDRESS]. Місцем мешкання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] визначено за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). 20.01.2004 місце проживання [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано за адресою: [INFO]. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 21.10.2011 № 401, на підставі письмової заяви [PERSON], відкрито особовий рахунок у звязку зі смертю квартиронаймача на дві кімнати в комунальній квартирі № 304 житловою площею 29,5 кв.м. по вул. Набережна Перемоги, 100 на [PERSON]. Склад сімї дві особи, в т.ч. [PERSON] брат. Особовий рахунок на [PERSON] закрито (а.с. 25). Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. У грудні 2011 року [PERSON] та [PERSON] повернулися мешкати у квартиру [ADDRESS]. [PERSON] вступила до Київського національного університету технологій та дизайну, у звязку із чим, 02.09.2013 була знята з реєстрації з квартири [ADDRESS] та зареєструвала своє місце мешкання 24.12.2014 за адресою: [ADDRESS] на період навчання у вищому навчальному закладі. Пунктом 2 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. На момент подачі позовної заяви, згідно інформації, наданої стороною позивача, [PERSON] навчається в Київському національному університеті технологій та дизайну, отже зберігає за собою право на спірне житлове приміщення. 29.06.2017 [PERSON] звернулася до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], в якій просила зняти його з реєстрації у квартирі [ADDRESS], на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справі № 412/555/2012 (а.с. 26 30). [PERSON], [INFO] було знято з реєстрації 29.06.2017, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2012 року по справі № 412/555/2012, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28, 41 45). 27.04.2018 [PERSON] звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою щодо оформлення передачі в приватну власність квартири (а.с. 30). Розпорядженням органу приватизації № 24 Ж18 від 31.05.2018 прохання наймача [PERSON] про передачу квартири, в якій вона мешкає і яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] задоволено, передано вказану квартиру в приватну власність (а.с. 38). 12.06.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24 Ж-18, виданого 31.05.2018 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на квартиру, обєкт житлової нерухомості, загальною площею 57,8 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м., опис: у житловому будинку літ. А-9 квартира №304 складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлова, І-лоджія, за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1578865412101, номер запису про право власності 26664733. 21.06.2018 [PERSON], на підставі договору дарування №1117, подарувала [PERSON] квартиру, обєкт житлової нерухомості, загальною площею 57,8 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м., опис: у житловому будинку літ. А-9 квартира №304 складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлова, І-лоджія, за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1578865412101, номер запису про право власності 26732482 (а.с. 15 17, 39). 23.07.2018 на заяву Дніпровської міської ради Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська надано відповідь, що перевіркою обліково-статистичних даних Автоматизованої системи документообігу суду, не встановлено наявності в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справи за № 412/555/2012 (№ 2/412/2180/2012) у відношенні [PERSON] (а.с. 40). Згідно з п. 26 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У звязку із відповіддю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Дніпровською міською радою на адресу Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було направлено лист щодо відміни зняття з реєстрації [PERSON], [INFO], якого було знято з реєстрації місця проживання у [INFO] (а.с. 46). 23.07.2018 скасовано зняття з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується висновком начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 23.07.2018 (а.с. 47 - 48). Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходив з наступного. Стаття 41 Конституцій України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Квартира № 304 по вул. Набережній Перемоги у будинку № 100 у м. Дніпрі належала до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра відповідно до положень статті 4, 5 Житлового кодексу Української РСР, оскільки входила до складу житлового фонду. Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України субєктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі [PERSON] № 280/97-ВР) визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно 14, 15 Житлового кодексу Української РСР виконавчі органи міських рад, на території міста здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду та управляють житловим фондом місцевих рад. Згідно з частинами 1, 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктами п. п. 1.7, 1.10, Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради від 21.12.2016 № 33/17 (зі змінами від 20.09.2017 № 70/24) передбачено, що Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є правонаступником управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради та є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. На підставі підробленого рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 412/555/2012 за заявою [PERSON] [PERSON] [PERSON] безпідставно було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. У Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 визначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Згідно з п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно з частиною 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Отже, приватизація квартири [ADDRESS], згідно розпорядження органу приватизації № 24 Ж-18 від 31.05.2018, була проведена незаконно, оскільки не враховувала права та законні інтереси [PERSON] та [PERSON], які, в свою чергу, не давали згоди на приватизацію житла. З урахуванням вищезазначеного, розпорядження органу приватизації № 24 Ж-18 від 31.05.2018 не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» (частина 2 статті 8), статті 9 Житлового кодексу Української РСР та Цивільного кодексу України. Під час приватизації не було враховано рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20.12.2002 № 721 та рішення Виконавчого комітету у м. Дніпропетровську ради від 21.10.2011 № 401. У подальшому, на підставі незаконно проведеної приватизації, [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, ст. 202 ЦК України. За загальним правилом, визначеним у ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Згідно із ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. За положеннями цивільного законодавства власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Права територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради, яка є власником майна трикімнатної квартири, загальною площею 57,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS], підлягають захисту шляхом задоволення даного позову з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради полягає у тому, що незаконна приватизація зазначеної квартири, що належить до комунальної власності та укладення наступних правочинів, порушує законне право міської ради на розпорядження нерухомим майном, а також порядок набуття прав на обєкти нерухомості з комунальної власності, і майнові інтереси громади в особі Дніпровської міської ради, що є порушенням економічних інтересів громади. Статтею 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України гарантує захист своїх цивільних прав в разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. [PERSON] також закріплює засади судочинства, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. [PERSON] засади цивільного судочинства також закріплені у частині 3 ст. 2 ЦПК України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 5286 грн., понесений позивачем згідно платіжного доручення №1073 від 24.07.2018, а саме по 2643 грн. з кожного (а.с. 1). На підставі викладеного, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 212, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved