Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

у лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом. Просить визнати за нею право власності на 47/100 частини житлового будинку та господарських будівель, розташовані у [ADDRESS], а саме: кухню, позначену у плані 1-2 площею 9,0 м кв., кладову 1-3 площею 5,04 м кв., коридор 1-1 площею 8,4 м кв., житлову кімнату 1-3 площею 17,48 м кв., житлову кімнату 1-4 площею 17,09 м кв., сарай літера «В», у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] У обґрунтування позову зазначено, що її батькам - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належав житловий будинок, розташований по [ADDRESS], який 13.12.2012 року вони поділили відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області. [INFO] батько помер, не встигши зареєструвати право власності на належну йому частину зазначеного житлового будинку. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна є вона, про що подала відповідну заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. У ході оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу, яким є свідоцтво про право власності на житловий будинок. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу в оформленні її спадщини на частину будинку, про що винесено постанову. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON]позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала, зазначила, зокрема, що її батькові [PERSON], який помер [INFO], на праві власності належала частина житлового будинку та господарських будівель у [ADDRESS], на яку претендує позивач, а вона, у свою чергу, проти цього не заперечує. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, пояснила, зокрема, що її покійний чоловік - [PERSON] був власником частини житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] і вона не заперечує проти визнання за її дочкою права власності на цю частину будинку у порядку спадкування. Сама ж вона на спадщину не претендує, про що подала нотаріусу відповідну заяву. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [INFO] у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема, із частини житлового будинку та господарських будівель, розташованих у [ADDRESS], а саме: кухні, позначеної у плані 1-2 площею 9,0 м кв., кладової 1-3 площею 5,04 м кв., коридору 1-1 площею 8,4 м кв., житлової кімнати 1-3 площею 17,48 м кв., житлової кімнати 1-4 площею 17,09 м кв., сараю літера «В». Право спадкодавця на зазначене вище спадкове майно підтверджується ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.12.2012 року у справі №230/4368/12, якою визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] Згідно цієї ухвали [PERSON] було виділено зазначену вище частину будинку та господарських споруд. Ухвала суду набрала законної сили 19 грудня 2012 року та свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 19.10.1990 року (а.с. 5, 6, 41). Із листа начальника КП МБТІ від 28.02.2014 року № 51 вбачається, що ухвала Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.12.2012 року на ім'я [PERSON] не зареєстрована (а.с. 13). Судом встановлено, що [PERSON] не зареєстрував своє право власності на частину житлового будинку та господарських будівель, розташовані у [ADDRESS], оскільки [INFO] він помер. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач, оскільки вона є дочкою спадкодавця, що вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER], до того ж позивач прийняла спадщину після смерті батька, що вбачається з копії спадкової справи до майна померлого (а.с. 8, 33-39). Інші спадкоємці - батьки покійного - [PERSON] та [PERSON] спадщину не прийняли і на неї не претендують, що вбачається із їх заяв (а.с. 11, 12). З метою оформлення своїх спадкових прав, позивач звернулася до Шаргородської державної нотаріальної контори, що підтверджується її заявою, яка є в матеріалах спадкової справи, копія якої міститься в матеріалах цієї справи (а.с. 34). Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на 47/100 частини житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] позивачу було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову за № 485/02-31 від 06.03.2015 року (а.с. 9). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є відсутність реєстрації права власності на будинок на підставі ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області 13.12.2012 року. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, згідно з статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач дійсно є спадкоємцем по закону після смерті батька [PERSON] Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця, позаяк позивач подала відповідну заяву у нотаріальну контору у строк, встановлений законом. Проте, оформити спадщину на 47/100 частини житлового будинку та господарських будівель, а саме: кухню, позначену у плані 1-2 площею 9,0 м кв., кладову 1-3 площею 5,04 м кв., коридор 1-1 площею 8,4 м кв., житлову кімнату 1-3 площею 17,48 м кв., житлову кімнату 1-4 площею 17,09 м кв., сарай літера «В» позивач не може, через те, що спадкодавець не встиг зареєструвати своє право власності на частину будинку на підставі ухвали суду. Разом із тим, суд вважає, що зазначені вище докази свідчать про належність [PERSON] на праві власності 47/100 частини житлового будинку та господарських будівель, а саме: кухні, позначеної у плані 1-2 площею 9,0 м кв., кладової 1-3 площею 5,04 м кв., коридору 1-1 площею 8,4 м кв., житлової кімнати 1-3 площею 17,48 м кв., житлової кімнати 1-4 площею 17,09 м кв., сараю літера «В», а отже зазначене майно входить до складу спадщини. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину частину житлового будинку та господарських будівель, розташованих у [ADDRESS]. Окрім того, на думку суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому, позов у цій частині слід задовольнити. З огляду на викладене, позовні вимоги належить задовольнити.

Outcome: approved