Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив позбавити права користування та виселити відповідача з належного йому на праві приватної власності будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати Броварський районний відділ Управління ДМС України у Київській області зняти [PERSON] з реєстрації за вказаною вище адресою. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. 20 березня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. На даний час відповідач зареєстрована у вказаному вище будинку, проте спільне проживання власника будинку та його колишньої дружини є неможливим, оскільки остання влаштовує сварки, бійки, систематично порушує права позивача, жодних витрат по утриманню майна не несе, чим завдає [PERSON] значних матеріальних збитків. З огляду на викладене, посилаючись на положення ст. 116 ЖК України, відповідно до яких якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, а також на ст. 157 ЖК України, згідно з якою членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. [PERSON] додатково пояснив, що відповідачка його не б'є та бійок не влаштовує, харчуються вони разом, іншого житла відповідач не має. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що [PERSON] розлучився з нею після 34 років спільного життя, постійно звинувачує її в різних протиправних вчинках та вимагає, щоб вона залишила будинок. Проте іншого житла відповідач не має й постійно проживає та зареєстрована в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Жодних правил соціального співжиття [PERSON] відповідач не порушує. Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується копією інвентаризаційної справи (а.с. 4-8). З копій паспортів сторін вбачається, що 20 березня 1981 року Броварським міським відділом записів актів громадянського стану зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23-24, 38). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12). З наявної в матеріалах справи копії будинкової книги та акту обстеження житлово-побутових умов № 71, складеного 19 листопада 2014 року депутатом Броварської міської ради Київської області Гредуновим Є.В., вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ще з 1984 року(а.с. 9-11). Також судом встановлено, що іншого житла вона не має. Ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ст. 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК України). За правилами ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. У судовому засіданні не здобуто доказів та не доведено це й позивачем, що [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття що робить неможливим для інших проживання з нею в одній в одному будинку, а також що до неї застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу і такі виявились безрезультатними. Зважаючи на викладене, а також те, що відповідач дійсно постійно проживає у спірному будинку, вселена була в нього у відповідності до вимог законодавства та з дозволу позивача, з місця реєстрації не виїжджала, й те, що у власності відповідача інше житло не перебуває, суд дійшов висновку про недоведеність й необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed