Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.01.1991 вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. На даний час разом з нею проживає її донька [PERSON], онук - [PERSON] та син [PERSON] До 17 березня 2011 року разом з ними проживав зять [PERSON], який зареєстрований за вказаною вище адресою. Однак, в подальшому, подружні стосунки між її дочкою та відповідачем не склались, тому вони 17 березня 2011 року припинили шлюбні стосунки шляхом розірвання шлюбу. З того часу відповідач зібрав речі та переїхав проживати за іншою адресою. З 2011 року і по теперішній час відповідач не проживає за місцем реєстрації. Жодного разу останній не брав участі у витратах по утриманні будинку, проведення ремонту, а також сплаті комунальних послуг. Так, у її будинку зареєстрована стороння людина, яка добровільно з реєстрації не бажає знімається, що порушує права позивача, як власника будинку. Позивач в судове засідання не з'явилася, письмові вимоги позову підтримала, просила слухати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Представник третьої особи без самостійних вимог Ладижинський МС УДМС у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, письмово вимоги позову покладаються на думку суду, просив слухати справу у його відсутність. Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на спадщину від 15 січня 1991 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 8). Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності також підтверджується, що власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 31). 17 березня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції Вінницької області видано свідоцтво про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] (а.с. 15). Відповідно до довідки № 366 від 04 лютого 2015 року, виданої виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Вінницької області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]; за вказаною адресою також зареєстровані [PERSON] - донька, [PERSON] - онук, [PERSON] - син, [PERSON] - чоловік доньки (колишній) (а.с. 16). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України право на користування житлом мають члени сім'ї, власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Як встановлено судом відповідач дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак за місцем реєстрації не проживає з 2011 року і по день розгляду справи, поважність його відсутності за адресою реєстрації в судовому засіданні не підтверджено. Крім того, [PERSON] був зареєстрований як чоловік дочки позивача, проте шлюб, між ними розірвано. Тобто, відповідач втратив право користування цим житлом. Так, ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved