Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

У лютому2020 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач)звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.03.2007року на підставі Заяви [PERSON] , між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого, позивачем було надано відповідачу кредит у розмірі 8000,00 грн.у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Між тим, відповідач порушилаумови договору кредиту, не поверталаотриманий кредит своєчасно, не сплачувалакошти (відсотки) за користування ним. В зв`язку із порушенням умов договору, відповідач станом на 20.01.2020 р.зобов`язанасплатити: заборгованість за тілом кредиту - 8703,90грн.; заборгованість за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 - 1245,47грн.; пеню - 2927,91грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 643,86грн., а всього у сумі 14021,14 грн.. Зазначену суму боргу позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі, а також судовий збір. Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач, яка належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.03.2007 р.на підставі Заяви [PERSON] , між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір № б/н, який складається із заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг (а.с.14-29). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ). Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У заяві позичальника від 20.03.2007 рокупроцентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.03.2007року, посилався на Умови та Правил надання банківських послуг та Тарифи банку в ПриватБанку, які розміщенні на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови розумів відповідач та ознайомиласяі погодиласяз ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, неустойки, штрафів та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.07.2019 року в справі № 342/180/17 зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила та Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Також, Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.07.2019 року в справі № 342/180/17 зауважено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на розрахунки заборгованості за договором б/н від 20.03.2007 рокута зазначає, що станом на 20.01.2020 р.відповідач зобов`язанасплатити: заборгованість за тілом кредиту - 8703,90грн.; заборгованість за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 - 1245,47грн.; пеню - 2927,91грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 643,86грн., а всього у сумі 14021,14 грн.. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, а саме з Виписки за договором б/н станом на 06.04.2020 року, відповідачем [PERSON] за весь зазначений позивачем у позові період було отримано коштів на загальну суму 52557,05 грн., з них 5546,72грн. це сума коштів, які знімалися періодично на протязі з липня 2014року по лютий 2015року під сумнівну «Покупку». Як вбачається з Виписки, зазначені «Покупки» здійснювалися у період з 11 липня 2014 року по 11 лютого 2015 року кожного місяця 11 та 12 чисел на суму 346,67 грн. кожна, з картки № [NUMBER] , термін дії якої до 02/15, що ставить під сумнів, здійснення вказаних операцій саме відповідачкою [PERSON] . Більш того, як вбачається з даної Виписки, за весь період користування кредитом, а саме з 10.04.2007 р. по 01.03.2020 р. відповідачкою було сплачено 88641,61 грн., що значно перевищує суму отриманого кредиту, а саме: 88641,61 грн. (сума сплаченого кредиту) - 52557,05 (сума отриманого кредиту, з них 5546,72 грн. - сумнівні) = 36084,56 грн. / 41631,28 грн. (переплата за кредитом/переплата з врахуванням сумнівних покупок). Разом з тим, із зазначеного розрахунку слідує, що АТ КБ «ПриватБанк» нараховував відсотки за користування кредитом, пеню та штрафи за прострочення за кредитом, згідно Умов та Правил надання банківських послуг що не є складовою кредитного договору, та в подальшому зараховував їх до розрахунку заборгованості як тіло кредиту, що є не припустимим. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в частинні стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованої пені та штрафів немає, оскільки судом достовірно встановлено, що заборгованість за наданим кредитом відсутня. Вирішуючи питання, щодо стягнення з відповідача [PERSON] 1245,47 грн.заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, слід зазначити наступне. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи даної статті застосовуються в разі прострочення грошового зобов`язання відповідачем. Оскільки, позивачем не доведено прострочення відповідачем грошового зобов`язання та не вказано період за який він вважає настало таке прострочення, а також враховуючи те що, судом достовірно встановлено, що заборгованість за кредитним договором у [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» відсутня, тому суд вважає, що підстав для стягнення трьох процентів річних по ст. 625 ЦК України немає. Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною позивача не обґрунтовано заявлені позовні вимоги до [PERSON] , щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.03.2007 року в загальній сумі 14021,14 грн., оскільки як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, відповідач в повному обсязі виконала взяті на себе зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed