Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.08.2019 року між позивачем та [PERSON] укладено договір № АТ/223/19 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси, пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] . 24.02.2020 року на вул. Табірній у м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням відповідача, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] . За умовами Договору страхування позивачем було визнано вказану подію страховим випадком, проведено розрахунок розміру страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 33800,00 грн., що становить фактичну вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] відповідно до акту виконаних робіт № ТО-К-000000000000026 від 24.06.2020 року. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто порушенні вимог Правил дорожнього руху, що призвело до вказаної ДТП та пошкодження автомобіля «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] . Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Daewoo» державний номерний знак [NUMBER] на дату настання ДТП була застрахована ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом № АМ/9549307 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За вимогами чинного законодавства до позивача після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право на отримання від відповідача, ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» відшкодування завданих збитків у розмірі 33800,00 грн. Так, 18.09.2020 на рахунок позивача від ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в якості страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів надійшли грошові кошти у розмірі 19679,00 грн. Згідно з листом ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» розмір страхового відшкодування розраховано за мінусом зносу деталей, що склав 19679,00 грн. Таким чином, до позивача після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право на отримання від відповідача відшкодування решти завданих збитків у розмірі 14121,00 грн., що є різницею між фактичним розміром шкоди - 33800,00 грн та страховим відшкодуванням за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, сплаченим позивачу ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» у розмірі 19679,00 грн. З метою позасудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу вимогу про відшкодування завданих збитків в розмірі 14121,00 грн., однак відповідь на неї не надійшла, збитки не відшкодовані. Ухвалою від 09.12.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками відповідачу вручено особисто, про що свідчить відповідна відмітка у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Разом з тим, у встановлений в ухвалі строк відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 24.02.2020 року на вул. Табірній у м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням відповідача, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в ПАТ СК «Рідна» автомобіль «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] . Згідно положень ч.6 ст.82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 20.03.2020 року у справі відповідача визнано винним в порушенні ПДР України, що призвело до вказаної ДТП та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності. Власником автомобіля «Toyota» державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] , яким 19.08.2019 року з ПрАТ «СК «Рідна» було укладено договір № АТ/223/19 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону та пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням вказаним автомобілем. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до п. 3.1 договору № АТ/223/19 добровільного страхування від 19.08.2019 року пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП належить до страхових випадків. 25.02.2020 року страхувальник звернувся до позивача із повідомленням про настання події, яка має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту від 19.08.2019 року та заявою на виплату страхового відшкодування від 14.05.2020 року. Відповідно до акту виконаних робіт № ТО-К-000000000000026 від 24.06.2020 року вартість відновлюваного ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля складає 33800,00 грн., позивачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в загальній сумі 33800,00 грн. Факт виплати позивачем страхового відшкодування підтверджується платіжними дорученнями № 3244 від 15.05.2020 року та №3457 від 25.06.2020 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхового випадку була забезпечена у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9549307. Так, 18.09.2020 на рахунок позивача від ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в якості страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів надійшли грошові кошти у розмірі 19679,00 грн. Згідно з листом ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» розмір страхового відшкодування розраховано за мінусом зносу деталей, що склав 19679,00 грн. Позивач направляв на адресу відповідача вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди, оплаченої ним на відновлення транспортного засобу у розмірі 14121,00 грн., разом з тим відповідач вказану вимогу залишив поза увагою, кошти позивачу у визначеному розмірі не сплатив. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Положеннями ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 6 вказаного Закону). Згідно із ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов Договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором. Згідно ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 1166 ЦК України передбачає обов`язок особи, винної у заподіянні шкоди, відшкодувати її в повному обсязі. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З врахуванням наведеного, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду. 'Виходячи з наведеного та

Outcome: approved