Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів та просить стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 185607,25 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 27.12.2006 р. він позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США. 29.04.2009 р. заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області з відповідача на його користь стягнуто суму боргу у розмірі 77000,00 грн., що еквівалентно сумі позики в 10000,00 доларів США на день ухвалення рішення. За наявності вказаного рішення суду боржник його не виконав, грошові кошти не повернув, що змусило його звернутись до суду. Інфляційні втрати в період з 21.08.2008 р. до 31.12.2017 р. складають 163703,39 грн., а 3 % річних за період з 21.08.2008 р. по 13.02.2018 р. 21903,86 грн. У судове засідання зявились позивач [PERSON] та його представник [PERSON], які позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справі відповідач [PERSON] до суду повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. У звязку з наведеним, суд, на підставі ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Статтею 509\~ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст.\~1049\~ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2009 р. по справі № 2-173/2009 з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за розпискою у розмірі 77000,00 грн., що еквівалентно 10000,00 доларам США на день ухвалення рішення, а також судові витрати. При цьому судом встановлено та не потребує доведення у даній справі, що між позивачем та відповідачем 27.12.2006 р. було укладено договір позики на суму 10000,00 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] видав [PERSON] розписку від 27.12.2006 р., де терміну повернення грошей зазначено не було. Також судом встановлено, що 13.08.2008 р. позивач направив за адресою реєстрації відповідача додаткову вимогу про повернення боргу до 25 серпня 2008 року, що підтверджується повідомленням про відправлення цінного листа № 6910400542943 від 13.08.2008 р. Як видно з постанови державного виконавця Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON], виконавчий лист № 2-173/2009 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми у розмірі 77515,00 грн. повернуто 04.10.2016 р. стягувачеві у звязку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення. У частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, за прострочення виконання зобовязань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. За положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, а саме не повернув позику як станом на 25.08.2008 р., так і на час звернення позивача до суду. Таким чином, зобовязання є простроченим з 26.08.2008 р. тож 3 проценти річних мають розраховуватись саме із вказаної дати. Таким чином, вірним є наступний розрахунок 3-х процентів річних: 77000,00 грн. (сума заборгованості) / 100 х 3 / 365 х 3459 (кількість днів прострочення за період з 26.08.2008 р. до 13.02.2018 р.) = 21891,21 грн. Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Оскільки грошове зобовязання у гривні у відповідача перед позивачем виникло лише з набранням рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2009 р. законної сили 24.02.2010 р., а до цього у відповідача існувало зобовязання, яке він мав виконати у доларах США, то інфляційні нарахування можливі лише з 24.02.2010 р. Позивач визначив кінцевою датою нарахування інфляційних втрат 31.12.2017 р. Таким чином, вірним є наступний розрахунок інфляційних нарахувань: 77000,00 грн. х 2,54 (сукупний індекс інфляції за період з березня 2010 року до грудня 2017 року включно) 77000,00 грн. = 118580,00 грн. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial