Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 20.06.2018 року в розмірі 95 000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.06.2018 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачці грошові коштів сумі 95 000 грн. [PERSON] зобов`язалася повернути борг до 05.09.2019 року, про що також було складено розписку. Проте, на даний час сума боргу у повному обсязі не повернута, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідачки суму боргу за договором позики у розмірі 95 000 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, вказали, що вимоги визнають у повному обсязі, не заперечують проти задоволення позовної заяви, наслідки визнання позову у відповідності до ст. 206 ЦПК України зрозумілі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 1047 ч.2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні встановлено, що 20.06.2018 року [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики у виді розписки (а.с.4), відповідно до якого позичальник [PERSON] отримала у борг у позикодавця [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 95 000 грн. [PERSON] зобов`язалася повернути дану суму боргу в строк до 05.09.2019 року. Зазначений договір відповідає вимогам ст.1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Як вбачається із договору позики відповідач зобов`язалася повернути борг до 05.09.2019 року. Відповідачкою на день подання позову до суду сума боргу у розмірі 95 000 грн. не повернута, що з огляду на вимоги ч.1 ст.82 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. Отже, оскільки відповідачка свої грошові зобов`язання перед позивачем не виконала, з останньої на користь позивача підлягає стягненню 95 000 грн. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. За таких обставин, оскільки відповідачка та її представник позовні вимоги визнали, наслідки визнання позову їм відомі, суд відповідно до вимог ч.2 ст.206 ЦПК України, а також враховуючи вищевикладене, вважає за можливе позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачки на користь позивача суму боргу в розмірі 95 000 грн. За правилами ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved