Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 1 січня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач написав розписку, відповідно до якої він отримав від нього у борг грошові кошти в розмірі 10\~000\~000 грн., які зобовязувався повернути в строк до 1 січня 2016 року. Разом з тим, відповідач у визначений у розписці строк своїх зобовязань належним чином не виконав й відповідно взяті у борг кошти у визначені в договорі строки не повернув, а на неодноразові його прохання в добровільному порядку повернути кошти та виконати свої зобовязання відмовився. На підставі наведеного, посилаючись на норми права, просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 10\~000\~000 грн. В судове засідання позивач та його представник, будучи неодноразово належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а також отримавши ухвалу суду про визнання явки позивача в судове засідання обовязковою, не зявилися та не повідомили причини своєї неявки. При цьому, згідно поданої 12 квітня 2016 року заяви просили розгляд справи провести у їх відсутності, а також вказали на те, що не заперечують проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач в судове засідання не зявився, не зважаючи на те, що неодноразово повідомлявся судом про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання та місцем реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. \~\~\~\~ Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~ Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як убачається з матеріалів справи, а саме з фотокопії боргової розписки від 1 січня 2015 року відповідач в підтвердження існування боргового зобовязання перед [PERSON] на суму 10\~000\~000 грн. склав боргову розписку, згідно якої зобовязався погасити вищевказану суму боргу до 1 січня 2016 року. Також у даній розписці вказано, що [PERSON] грошові кошти від позивача в сумі 10\~000\~000 грн. отримав 1 січня 2015 року (а.с. 2) Разом з тим, як вказує позивач у поданому позові, відповідач [PERSON] кошти в розмірі 10\~000\~000 грн. у визначені в борговій розписці строки до 1 січня 2016 року в добровільному порядку не повернув, а тому звертаючись до суду із вказаним позовом, вказуючи на те, що відповідач своїх зобовязань у визначені строки не виконав, просив стягнути із [PERSON] на свою користь суму вказаного боргу. Так, згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, оцінюючи договір позики, суд приймає до уваги те, що засвоїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№ 6-50цс16) , які відповідно до вимог \~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для усіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є оригінал боргової розписки, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових котів. Зокрема, на підтвердження існування між сторонами цивільно-правових відносин, які виникають з договору позики , позивачем надано фотокопію розписки від 1 січня 2015 року. Разом з тим, оцінюючи дану боргову розписку як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, суд зазначає наступне. Так, відповідно до вимог\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом\~ст.10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно із ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Крім того, вимогами ст. ст. 58-59 ЦПК України визначено вимоги щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, відповідно до\~\~ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. При цьому, статтею 64 ЦПК України\~установлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Оригінали письмових доказів, як зазначено у\~ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. Зокрема, враховуючи характер спірних правовідносин сторін та предмет доказування в справі, суд з метою зясування дійсних обставин справи, які виникають із договору позики, та перевірки їх відповідними належними та допустимими доказами, а також з огляду на те, що позивачем не надано суду оригіналу боргової розписки на підтвердження заявлених позовних вимог, на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 7 червня 2016 року (а.с. 47-48) визнав явку позивача в судове засідання обовязковою, в якій зокрема вказав на необхідність надання суду на підтвердження заявлених позовних вимог оригінал боргової розписки. Дана ухвала була отримана позивачем у визначеному законом порядку, що підтверджується відповідними розписками, наявними в матеріалах справи, однак була залишена без відповідного реагування й відповідно в судове засідання, призначене на 24 червня 2016 року ні позивач, ні його представник не зявилися, а також не надали суду оригінал боргової розписки. Таким чином, незважаючи на зазначені вище вимоги процесуального закону, позивачем в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження існування між ним та [PERSON] правовідносин, які виникають з договору позики, а саме оригінал боргового документу, а отже матеріали даної справи не містять оригіналу боргової розписки від 1 січня 2015 року, а наявна у матеріалах справи фотокопія боргової розписки в розумінні положень ст.ст. 58 -64 ЦПК України не є належним та допустимим доказом на підтвердження існування між сторонами відповідних правовідносин, які виникають з договору позики. Крім того, дана фотокопія боргової розписки належним чином не завірена. За таких обставин, суд ураховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами та норми права, які їх регулюють, а також предмет доказування, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, приходить до висновку про безпідставність доводів позивача в частині існування між ним та [PERSON] правовідносин, які виникають з договору, оскілки під час розгляду справи судом не встановлено, та позивачем не доведено факт того, що оригінал боргового документа знаходяться саме у нього, а не у відповідача, що може свідчити про те, що відповідач не повернув позичених за цими документами грошових коштів, та підтвердження факту існування між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення боргу за договором позики. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed