Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №NKUCGA00000151, на умовах якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 90000 грн. із відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 15 % відсотків річних на строк до 08.11.2017 року. З метою виконання основного зобов'язання між сторонами було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого відповідачі передали у іпотеку житловий будинок з господарським спорудами [ADDRESS], заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 145000 грн. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 13 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 122972 грн. 91 к. Посилаючись на вищевказане, позивач прохав в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2007 року в розмірі 122972 грн. 91 к., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], звернути стягнення на житловий будинок [ADDRESS], який належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності,а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою ціною реалізації визначеною суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час укладання договору купівлі-продажу. Крім того, прохав виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та про підтримання позовних вимог. Відповідачі в судове засідання двічі не з'явився, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином за місцем реєстрації та не подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 12 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №NKUCGA00000151, на умовах якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 90000 грн. із відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 15 % відсотків річних на строк до 08.11.2017 року. З метою забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого відповідачі передали у іпотеку житловий будинок з господарським спорудами [ADDRESS], заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 145000 грн. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 13 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 122972 грн. 91 к., в т.ч.: 92941 грн. 77 к. - заборгованість за кредитом, 14718 грн. 78 к. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1681 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7537 грн. 41 к.- пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по договору, 250 грн. - штраф(фіксована частина), 5843 грн. 95 к.- штраф(процентна складова). Судом встановлено, що зобов'язання за кредитним договором відповідач [PERSON] не виконував належним чином. Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 16.7.2 договору іпотеки також передбачено право Банку достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в разі порушення боржником умов кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Статтею 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Позивач просив визначити спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом продажу ним із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме з правом укладання від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням йому всіх повноважень продавця. Відповідачі є власниками житлового будинку, переданого в іпотеку, на підставі договору міни, посвідченого 30 липня 2004 року за реєстровим № 3355 приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. Таким чином, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на іпотечне майно є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно із частинами першою, другою ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців з підстав, передбачених ст. 40 Закону України «Про іпотеку», підлягає застосуванню ст. 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Враховуючи, що у справі, яка розглядається судом, в іпотеку було передано житловий будинок, який набутий у 2004 році не за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. У зв'язку з чим позовна заява підлягає частковому задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial