Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 10.02.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір позики відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошову суму в розмірі 47500 доларів США та зобов`язувався повернути вказані кошти у строк до 11.02.2015 року. У разі виникнення форс-мажорних обставин відповідальність за взяти відповідачем на себе зобов`язання згідно умов договору мали нести [PERSON] та [PERSON] , а в рахунок гарантій повернення коштів відповідач передав позивачу на зберігання оригінали наступних документів: державний акт на право постійного користування землею по [ADDRESS] ; витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майне нежилі приміщення по [ADDRESS] ; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно - кварти [ADDRESS] ; свідоцтво про право власності на квартиру у [ADDRESS] . В подальшому, 11.02.2015 року за усною домовленістю було погоджено дату повернення коштів до лютого 2017 року, а пізніше до лютого 2018 року. Натомість, на початку 2018 року відповідач повідомив про неможливість повернення позики та написав повторну розписку в якій вказав про зобов`язання повернути суму боргу до кінця березня 2018 року. Натомість, у березні 2018 року позика повернутою не була 07.06.2018 року відповідач написав ще одну розписку в якій вже зобов`язується повернути кошти до 01.09.2018 року, проте у визначений строк грошові кошти повернуті не були та відповідач знову написав ще одну розписку про те, що він отримав в борг 47 500 дол. США і вказану суму боргу зобов`язується повернути не пізніше 15 листопада 2018 року. В подальшому, 23 січня 2019 року відповідач написав доповнення № 1 до розписки від 07.09.2018 року в якій підтвердив існуючий борг перед позивачем зобов`язувався до повного погашення боргу виплачувати [PERSON] не менше 4000 доларів США кожного місяця до повного погашення. Перший платіж зобов`язувався провести не пізніше 10 лютого 2019 року. Пізніше, 11 квітня 2019 року відповідач написав чергову розписку доповнення № 2, в якій підтверджував існуючий борг перед [PERSON] і зобов`язувався до повного погашення боргу виплачувати не менше 4000 доларів США кожного місяця до повного погашення, а перший платіж зобов`язувався провести не пізніше 15-20 травня 2019 року та 16 травня 2019 року відповідач повернув 600доларів США; у червні 2019 року -200 доларів США ; у липні 2019 року - 200 доларів США; у вересні 2019р. - 200 доларів США, а всього 1200 доларів США. Решту суми коштів в розмірі 46300 доларів США відповідач не повернув та на її вимоги виконати свої зобов`язання і повернути суму позики ніяк не реагує, а лише обіцяє повернути борг в майбутньому у невизначений строк, що зумовило звернення до суду з даним позовом. Крім того, вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3 % річних за період прострочення та неналежного виконання зобов`язання, а саме з 20 травня 2019 року по 24 січня 2020 року в сумі 948,69 доларів США. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права та умови договору, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 46300 доларів США, 3% річних сумі 948,69 доларів США, а також судові витрати в сумі 10510 грн. В судове засідання позивач не з`явилась, в її інтересах діяла представник, яка позов підтримала, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, також надала для огляду в судовому засіданні оригінали розписом та документів наданих відповідачем в якості гарантій виконання ним взятих на себе зобов`язань. Вказувала на те, що наявність оригіналів зазначених документів у позивача підтверджує її посилання у тексті позовної заяви про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Також, вважає, що відповідач свідомо затягує розгляд справи, звертаючись до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, а тому просила розглянути справу без участі відповідача на його представника та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідача та його представника, які неодноразово звертались до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, посилаючись на різні обставини, зокрема у зв`язку з необхідністю відповідача скористатись правовою допомогою, необхідністю ознайомлення представника відповідача з матеріалами справи, хворобою представника відповідача та такі клопотання відповідача та його представника були задоволенні судом та розгляд справи відкладено. Натомість, в судове засідання призначене судом на 20.07.2020 року відповідач не з`явився у зв`язку з карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), про що вказав у відповідній заяві про відкладення розгляду справи, при цьому заява не містить посилань на докази, що пов`язані з вказаним карантином, якими позивач обґрунтовує неможливість своєї явки до суду, враховуючи те, що заява про відкладення розгляду справи подана ним особисто через канцелярію суду 22.07.2020 року, а тому неявка відповідача в судове засідання 23.07.2020 року визнається судом неповажною. Крім того, відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи 11.08.2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, а обставини викладені його представником у клопотанні про відкладення розгляду справи визнаються судом не поважними, оскільки не підтверджені належними та допустимим доказами у справі. Крім того, будучи обізнаним про наявність даного судового спору з лютого 2020 року по даний час відповідач не подав до суду відзиву із зазначенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову з якими він не погоджується із посиланням на відповідні докази та норми права. Також, позивач не звертався до суду з клопотанням про продовження йому процесуального строку на подання відзиву. Таким чином, належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи з поважних підстав, а також у встановлений строк відповідачем не було подано відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності до вимог ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 10.02.2014 року між сторонами було укладено договір позики, оформлений борговою розпискою відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошову суму в розмірі 47500 доларів США та зобов`язувався повернути вказані кошти у строк до 11.02.2015 року. У разі виникнення форс-мажорних обставин відповідальність за взяті відповідачем на себе зобов`язання згідно умов договору мали нести [PERSON] та [PERSON] , а в рахунок гарантій повернення коштів відповідач передав позивачу на зберігання оригінали наступних документів: державний акт на право постійного користування землею по [ADDRESS] ; витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майне нежилі приміщення по [ADDRESS] ; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно - кварти [ADDRESS] ; свідоцтво про право власності на квартиру у [ADDRESS] (а/с 6). У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов. Так, представником позивача в судовому засіданні надано для огляду оригінал зазначеної боргової розписки, а також оригінали переданих відповідно до її змісту документів, що за домовленістю сторін слугувало гарантію повернення відповідачем суми позики. Дослідивши зміст боргової розписки, суд приходить до висновку, що вона відповідає правовій природні договору позики. За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як вбачається зі змісту вказаної вище боргової розписки, остання містить вказівку на отримання [PERSON] обумовленої суми грошових коштів від [PERSON] . У відповідності до вимог ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, за наслідками судового розгляду даного спору судом встановлено, що строк та умови повернення позики неодноразово змінювались за домовленістю сторін, зокрема 31.01.2018 року відповідач написав повторну розписку в якій вказав про зобов`язання повернути суму боргу до кінця березня 2018 року після чого 07.06.2018 року відповідач написав ще одну розписку в якій зобов`язується повернути кошти до 01.09.2018 року, в подальшому 07.09.18 року відповідач написав розписку в якій зазначив, що отримав в борг 47 500 дол. США і вказану суму боргу зобов`язується повернути не пізніше 15 листопада 2018 року (а/с 7,8,9). Натомість, у визначений строк відповідач своїх зобов`язань не виконав та 23 січня 2019 року написав доповнення № 1 до розписки від 07.09.2018 року в якій підтвердив існуючий борг перед позивачем зобов`язувався до повного погашення боргу виплачувати [PERSON] не менше 4000 доларів США кожного місяця до повного погашення, а перший платіж зобов`язувався провести не пізніше 10 лютого 2019 року. В подальшому, 11 квітня 2019 року відповідач написав доповнення № 2 згідно якого підтвердив існуючий борг перед [PERSON] і зобов`язувався до повного погашення боргу виплачувати не менше 4000 доларів США кожного місяця до повного погашення, а перший платіж зобов`язувався провести не пізніше 15-20 травня 2019 року (а/с 10,11). На звороті доповнення №2 містяться відмітки про те, що 16.05.2019 року відповідач повернув 600доларів США, а також по 200 доларів США у червні, липні та у вересні 2020 року (а/с 11 зворот). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та повернення суми позики, що залишилась, а саме в розмірі 46300 доларів США. За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність у позивача оригіналів боргової розписки, розписок про продовження строку повернення позики, доповнень до договору позики, а також оригіналів правовстановлюючих документів вказує на те, що зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів не виконане. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з положень ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума неповернутої у визначений строк позики в розмірі 43600 доларів США. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки грошове зобов`язання виражене в іноземній валюті, на підставі вимог ст. 625 ЦК України, в даному випадку підлягає стягненню 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (правова позиція ВП ВС від 20.01.2020 року у справі №296/10217/15-ц ) в сумі 948,69 доларів США за період з 20 травня 2019 року по 24 січня 2020 року відповідно до заявлених позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в розмірі 10510 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved