Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 18 липня 1998 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану Нижньогірської райдержадміністрації Автономної Республіки Крим, актовий запис № 28. Під час даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що почуття любові та поваги між нею та відповідачем втрачено, шлюб існує формально, вони не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, а тому вважає, що їх шлюб слід розірвати та після розірвання шлюбу донька залишиться проживати разом з нею. За час шлюбу подружжям за спільні кошти була придбана будівля літер. А, загальною площею 229,80 кв.м. в [ADDRESS] та право власності на вказану будівлю оформлено на відповідача. Під час шлюбу спільними коштами та зусиллями ними була здійснена реконструкція та переобладнання даної будівлі відповідно до рішення Чернівецької міської ради №192/4 від 14.03.2006 року та будівельні роботи проводились на підставі дозвільної документації. Внаслідок проведених робіт площа будівлі збільшилася та становить 331,30 кв.м. Станом на 2008 рік ступінь готовності незавершеного будівництва становить 91 %. Вказувала на те, що вказане нерухоме майно є предметом спору, оскільки відповідач відмовляється у встановленому законом порядку здавати об'єкт будівництва в експлуатацію та у зв'язку з припиненням шлюбних відносин виникла необхідність у поділі спільного майна подружжя. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити за нею «[PERSON]», визнати об'єкт незавершеного будівництва - будівлю по [ADDRESS] загальною площею 331,30 кв.м. спільним майном подружжя в рівних частках по ? за кожним, визнати за нею право власності на ? частину вказаного незавершеного будівництвом об'єкту нерухомості. В судове засідання позивач не з'явилась, направила до суду заяву про розгляду справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заяву відповідача про визнання позову слід прийняти та позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 18 липня 1998 року між позивачем та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Нижньогірської райдержадміністрації Автономної Республіки Крим зареєстровано шлюб, актовий запис №28 (а/с 5). Під час вказаного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 11). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач заявила про своє бажання після розірвання шлюбу залити за собою прізвище «[PERSON]». Як вбачається з матеріалів справи, під час шлюбу відповідач придбав будівлю літ. А, загальною площею 229,80 кв.м. за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 17.01.2006 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а/с 12,13). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Так, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б вказували, що спільне нерухоме майно було придбане за кошти, що належали відповідачу особисто або належність вказаного майна на праві приватної власності лише відповідачу встановлено будь-яким договором, що обумовлено ч. 3 ст. 368 ЦК України, окрім того відповідач в судовому засіданні позов визнав, а тому суд приходить до висновку, що вказана будівля є спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що за час шлюбу сторонами було проведено реконструкцію спірної будівлі, внаслідок чого її площа збільшилась та становить 331,30 кв.м. (а/с 15-19). На проведення будівельних робіт відповідач отримав відповідний дозвіл ІДАБК в Чернівецькій області від 24.04.2008 року, проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів здачі об'єкту нерухомості в експлуатацію (а/с 20). У відповідності до правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові від 15.05.2013 року №6-37цс13, виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини третьої статті 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved