Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що 22 грудня 2007 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач [PERSON] передала у власність набувача [PERSON] 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS], а [PERSON], в свою чергу, зобовязався довічно утримувати [PERSON] на умовах та в порядку, що визначені договором. Як свідчила сторона позивача, ніяких зобовязань за договором одразу після його укладення [PERSON] не виконував, жодного разу після укладення договору [PERSON] відповідача [PERSON] не бачила. Зважаючи на викладене, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд розірвати договір довічного утримання від 22 грудня 2007 року, визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS], зобовязати [PERSON] повернути її вказану квартиру, а також визначити, що таке судове рішення є підставою для державної реєстрації 1/2 ідеальної частки квартири за [PERSON] Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2018 року позов було задоволено, розірвано договір довічного утримання від 22 грудня 2007 року та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Однак, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2018 року, постановленою за заявою відповідача [PERSON], заочне рішення суду від 06 грудня 2018 року було скасоване, а цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. При новому розгляді справи позивач [PERSON] не змінювала предмет або підстави позову. Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не скористався, відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не надходив. Водночас, відповідач заперечував проти заявленого позову. Позивач [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Представники [PERSON] у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги не визнали, просили суд відмовити в позові повністю. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 22 грудня 2007 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №54 (а.с. 6). Відповідно до умов договору, відчужувач [PERSON] передає у власність набувача [PERSON] 1/2 ідеальну частку двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 55,1кв.м., а [PERSON], в свою чергу, бере на себе зобовязання довічно утримувати [PERSON] (пункти 1, 6, 7 договору). 22 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] накладено заборону на відповідну частку квартири до припинення договору. Майнові права набувача були належним чином зареєстровані в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відмітка реєстратора, датована 23 січня 2008 року. Технічна характеристика квартири відображена у технічному паспорті від 05 жовтня 2007 року, складеному КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», реєстровий №46-к-162-61 (а.с. 7-8). Як визначили сторони у пункті 6 договору, обовязок набувача майна [PERSON] за надання відчужувачу [PERSON] довічного утримання визначається у виді здійснення догляду та необхідної допомоги; забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення калорійним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; надання необхідних побутових послуг; забезпечення радіо, телевізійним та телефонним звязком; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; здійснення оплати комунальних послуг. Згідно з пунктом 7 договору, вартість матеріального довічного забезпечення сторонами визначена у розмірі 760,00 гривень на місяць. Правова позиція сторони позивача ґрунтується на тому, що відповідач [PERSON] з моменту укладення договору нічого з передбачених видів надання довічного забезпечення не здійснював, у звязку з чим [PERSON] вважає, що укладений договір довічного утримання підлягає розірванню. Перевіряючи обґрунтованість викладеної позиції, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. За регламентацією ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо вимог ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Як регламентує ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Суд зазначає, що між сторонами виникли зобовязальні договірні правовідносин, що врегульовані положеннями цивільного закону про довічне утримання (догляд). Згідно зі ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обовязки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Зважаючи на положення укладеного договору, набувач [PERSON] взяв на себе зобовязання забезпечувати [PERSON] виходячи з погодженої та визначеної сторонами вартості такого забезпечення. Пояснення і доводи позивача [PERSON] в цілому підтвердили свідки сторони [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], 13 жовтня 1944 року, які були допитані в судовому засіданні 30 травня 2018 року, попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Суд зазначає, що у судовому засіданні 30 травня 2018 року свідки були допитані за участі сторони позивача. У звязку з неявкою [PERSON], сторона відповідача при допиті свідків представлена не була. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, наведеною в параграфі 33 рішення у справі «Домбо [PERSON] проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», заява №14448/88), параграфі 38 рішення у справі «Анкерль проти Швейцарії» («Ankerl v. Switzerland», заява № 17748/91), принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Як наведено в параграфі 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» («Kress v. France», заява № 39594/98, п. 72); «Кайя проти Австрії» («Kaya v. Austria», заява № 54698/00, п. 28). З метою забезпечення та утвердження принципу рівності усіх учасників судового процесу перед судом, за клопотанням сторони відповідача було ухвалене провести повторний допит свідків, а також допитати позивача [PERSON] за її згодою як свідка в порядку статті 92 ЦПК України. У судовому засіданні 29 листопада 2018 року позивач [PERSON] була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведена до присяги у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] як свідок дала показання, що [PERSON] з 2007 року умови договору не виконує та з моменту його укладення не допомагав. Разом з тим, на уточнюючі запитання сторони відповідача [PERSON] пояснила, що грошові кошти за договором від [PERSON] отримувала регулярно, інколи через його дружину або сина. У 2017 році відмовилась від отримання грошей та пояснила відмову зверненням до суду з позовом в листопаді 2017 року. З огляду на правову позицію сторони позивача, що [PERSON] не виконує умови договору з моменту укладення, [PERSON] не змогла пояснити факт звернення з даним позовом лише в листопаді 2017 року, тобто майже через десять років. Проаналізувавши показання допитаних свідків у їх сукупності та взаємозвязку, суд зазначає, що здебільшого вони ґрунтуються на словах самої [PERSON] стосовно виконання умов договору довічного утримання з боку [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] при повторному допиті 29 листопада 2018 року пояснили суду, що про укладення договору між [PERSON] та [PERSON] дізнались лише в листопаді 2017 році. У звязку з цим, достовірність таких показань в цій частині викликає обґрунтований сумнів. Аналогічні за змістом показання свідків сторони позивача про те, що вони не бачили [PERSON] за адресою постійного проживання [PERSON], не можна вважати належними і достатніми доказами невиконання договору з боку відповідача. Суд звертає увагу, що свідок [PERSON] проживає в [INFO], свідки [PERSON] та [PERSON] в будинку №46 по вулиці Космонавтів у місті Одесі, в той час як [PERSON] постійно проживає в [INFO]. Відтак, суд не може погодитись із обєктивністю подібних тверджень, оскільки вказані свідки не проживали разом з позивачем з моменту укладення договору довічного утримання, не були і не є сусідами [PERSON] Укладений між сторонами договір довічного утримання не містить обовязку набувача постійно або періодично знаходитись разом з відчужувачем, не встановлює і не регламентує порядку відвідувань тощо. Твердження свідків сторони позивача про купівлю для [PERSON] продуктів харчування, ліків тощо, за її кошти чи за власні, письмовими доказами не підтверджено. У обґрунтування заперечень проти позову, стороною відповідача надано графіки виплат [PERSON] грошового матеріального забезпечення на користь [PERSON] на підставі укладеного договору довічного утримання відповідно за 2008 рік, за 2009 рік, за 2010 рік, за 2011 рік, за 2012 рік, за 2013 рік, за 2014 рік, за 2015 рік та за 2016 рік (а.с. 174-182). Графік за кожний з зазначених років виконаний на окремому аркуші, містить власноручне зазначення [PERSON] суми щомісячного грошового забезпечення за кожний місяць відповідного року, власноручний підпис [PERSON] за кожний місяць відповідного року про отримання такої суми, а також власноручне зазначення [PERSON] про виконання [PERSON] усіх умов договору довічного утримання та відсутність претензій. Як випливає з накладної №8669 курєрської служби доставки ТОВ «Двадцять пять годин» від 27 листопада 2017 року, від [PERSON] було доставлено [PERSON] за договором довічного утримання 760,00 гривень та 740,00 гривень на ліки (а.с. 183). Згідно з відомостями накладної №9011 курєрської служби доставки ТОВ «Двадцять пять годин» від 22 грудня 2017 року, [PERSON] направляв [PERSON] за договором довічного утримання 760,00 гривень та 20815,00 гривень інфляційних. Однак, у відомостях про отримувача курєром зазначення про відмову [PERSON] отримати відправлення (а.с. 183). При допиті в якості свідка 29 листопада 2018 року [PERSON] повністю підтвердила факти отримання грошей за період з 2008 по 2017 роки, складення графіків отримання коштів, власноручне підписання цих графіків та відмову від отримання відправлення в грудні 2017 року. Свідок [PERSON] є сусідкою [PERSON], проживає в тому ж [INFO], поверхом вище. При первісному та повторному допиті [PERSON] свідчила, що допомагала [PERSON] у вирішенні побутових питань: інколи могла приготувати їжу, купити продукти харчування, допомогти із купанням, зробити укол тощо. Але суд не може погодитись із тим, що наведені обставини мають оцінюватись як достатні докази невиконання договору довічного утримання з боку [PERSON] Суд установив, що особові рахунки для оплати комунальних послуг на [PERSON] не переоформлювались. Сторонами не заперечувалась та обставина, що власником іншої 1/2 ідеальної частки спірної квартири [ADDRESS] є онук позивача [PERSON] [PERSON] Втім, з показань [PERSON], допитаного як свідка, та відомостей паспортного документа особи випливає, що він постійно проживає та зареєстрований за іншою адресою. Посилання сторони позивача про оплату комунальних послуг сусідами та родичами [PERSON], за її кошти чи за власні, письмовими доказами не підтверджено. Як зазначалось, правова позиція [PERSON] полягає в тому, що [PERSON] в цілому не виконував зобовязання за укладеним договором з моменту його укладення в 2007 році, в тому числі не сплачував ніяких грошей. Разом з тим, представник позивача посилався, що відповідач не виконав зобовязання в частині індексації вартості щомісячного грошового забезпечення та надала суду відповідні арифметичні розрахунки (а.с. 71-173). Але в рамках даної цивільної справи [PERSON] вимог щодо стягнення заборгованості за щомісячним грошовим забезпеченням не заявлялось, у звязку з чим відповідне питання не є предметом судового розгляду на підставі частини 1 статті 13 ЦПК України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. У звязку з цим, відсутні підстави для задоволення похідних вимог сторони про визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS], зобовязання [PERSON] повернути їй вказану квартиру, а також визначення, що судове рішення є підставою для державної реєстрації 1/2 ідеальної частки квартири за [PERSON] Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у звязку із висновком суду про відмову в позові, понесені судові витрати покладаються на позивача [PERSON] та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed