Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

У лютому 2019 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в якому позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на його користь: моральну шкоду в розмірі 1 000 000 гривень, витрати на правову допомогу адвоката по кримінальному провадженню в розмірі 30000 гривень, витрати на правову допомогу адвоката по цивільному провадженню в розмірі 11600 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що 10 квітня 2013 року вироком Василівського районного суду Запорізької області [PERSON] був визнаний винним у скоєнні особливо тяжкого злочину передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 170 000 гривень. 22 червня 2015 року Василівський районний суд змінив покарання відносно [PERSON] на 3 роки 5 місяців 5 днів позбавлення волі та обирано запобіжний захід - тримання під вартою. 30 липня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області скасувано вирок Василівського районного суду від 10 квітня 2013 року та ухвалу Василівського районного суду від 22 червня 2015 року про заміну покарання. [PERSON] був звільнений з-під варти. 24 лютого 2016 року вироком Василівського районного суду Позивач був виправданий. Внаслідок незаконних дій працівників органів досудового розслідування, прокуратури, [PERSON] майже 2 місяці утр имувався в слідчому ізоляторі. Весь цей час Позивач був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його нормального і достойного способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми та інших негативних наслідків. Внаслідок незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, незаконного засудження судом за особливо тяжкий злочин до позбавлення волі та незаконного обрання запобіжного заходу [PERSON] зазнав моральних страждань у зв`язку з явно несправедливим і упередженим проведенням досудового слідства, судового слідства з явною і очевидною фальсифікацією матеріалів кримінальної справи. Втратив віру у спроможність прокуратури (як наглядового органу) не формально, а реально здійснювати контроль та нагляд за додержанням органом слідства вимог кримінально-процесуального законодавства під час розслідування кримінальних справ, адже ті явні порушення на захист, які були встановлені вже в перших засіданнях суду, були настільки очевидними, що не могли залишитися поза увагою прокуратури та суду. Втратив становище в суспільстві, були порушені його нормальні життєві зв`язки. Про те, що щодо [PERSON] порушено кримінальну справу знало майже все місто де він постійно мешкає. Родичам, батькам Позивача було дуже соромно, незручно пояснювати кожному, - родичам, друзям, знайомим, в колективі де працювала його мати, що він ні в чому не винен, і що кримінальну справу щодо нього сфабриковано. Те, що Позивач відчував після того як його взяли під варту, так це душевний стрес і страх. Перебування в камерній системі слідчого ізолятора привели його до майже психічної інвалідності. В той момент Позивач був на грані божевілля і не бачив сенсу у житті. В результаті незаконного притягнення Позивача до кримінальної відповідальності, судових розглядів, несення правових витрат, обрання запобіжного заходу, значно погіршився стан його здоров`я, Перебуваючи у пригніченому стані, викликаному незаконними діями щодо нього він тривалий час зазнавав сильних душевних страждань і у зв`язку з цим постійно перебував в хворобливому фізичному та емоційному стані. Внаслідок застосування запобіжного заходу [PERSON] був позбавлений можливості вільно пересуватися і виїздити з місця проживання, реалізовувати свої звички та бажання, маючи можливість виїздити за кордон, він не міг цього робити бо знаходився під слідством. Це завдавало йому невиправданих душевних страждань. Протягом тривалого часу він не міг відвідувати друзів та родичів, адже був вимушений постійно з`являлися за викликами слідчого та суду. Крім того, [PERSON] був змушений звертатися за правовою допомогою до адвоката, що вимагало від нього не лише значних витрат, а й додаткових зусиль (поїздок, надання пояснень, збирання додаткових доказів, тощо). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 07 березня 2019 року позовна заява [PERSON] , викладена в редакції від 22 лютого 2019 року - залишена без руху, Позивачеві встановлено десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в описовій частині ухвали, починаючи з дати отримання позивачем ухвали суду. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 20 березня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2019 року заявлені представником відповідача Прокуратури Запорізької області Васильчуком Б.Г., представником відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М., відводи судді Василівського районного суду Запорізької області Сидоренко Ю.В. - задоволено. Цивільну справу № 311/719/19 (провадження № 2/311/469/2019) передано керівнику апарату Василівського районного суду Запорізької області для визначення судді, в порядку ст.33 ЦПК України. Згідно протоколу від 24 квітня 2019 року справу розподілено судді Василівського районного суду Запорізької області Задорожко Д.А. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 травня 2019 року заявлений головуючим у справі суддею Задорожком Д.А. самовідвід задоволено. Справу передано керівнику апарату Василівського районного суду Запорізької області для визначення судді, в порядку ст.33 ЦПК України. Згідно протоколу від 02 травня 2019 року справу розподілено судді Василівського районного суду Запорізької області Носику М.А. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2019 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Петренко А.В. позов підтримав та просить задовольнити з підстав, що викладені в письмовій формі. Представник відповідача - 1 Державної казначейської служби України Орлова О.О. у судовому засіданні заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у повному обсязі, у зв`язку з його неналежним обґрунтуванням та безпідставністю, а стягнення заявленної до відшкодування суми призведе до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету. Представник відповідача - 2 Запорізької обласної прокуратури прокурор Коваленка Я.І. в судовому засіданні заперечує проти позову, підтримав наданий до суду відзив на цивільний позов, згідно якого відповідач - 2 заперечує проти задоволення позовних вимог, просить суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначає, що [PERSON] свою вину визнав у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України в повному обсязі, з вироком погодився та не оскаржував в апеляційному порядку. А у зв`язку з несплатою ним штрафу виникла необхідність у заміні засудженому [PERSON] основного покарання на позбавлення волі. Отже, самообмова [PERSON] виключає його право на відшкодуння правової допомоги в рамках кримінальної справи та моральної шкоди в грошовій формі за рахунок державного бюджету. Представник відповідача - 3 Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М. в судовому засіданні проти позову заперечує в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки співробітники Національної поліції діяли законно, в межах КПК України, вони не вчиняли незаконних дій. Вислухавши представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.12 ЦК України кожна особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2013 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 170 000 гривень. Ухвалою Василівського районний суд Запорізької області від 22 червня 2015 року відносно [PERSON] змінено покарання на три роки п`ять місяців п`ять днів позбавлення волі та обирано запобіжний захід - тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 липня 2015 року скасовано вирок Василівського районнго суду Запорізької області від 10 квітня 2013 року та ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року про заміну покарання. [PERSON] був звільнений з-під варти. Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року позивач [PERSON] був виправданий. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене, зазначеними судовими рішеннями, які є обов`язковими для суду в ході даного судового розгляду, встановлено факт невинуватості [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Підстави виникнення права на відшкодування шкоди фізичній особі пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Такими підставами є незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, обмеження прав і свобод громадян допускається лише у разі наявності законних підстав. Під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України було встановлено, що законних підстав для обмеження його конституційних прав не було. Його виправдання свідчить про незаконність притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності та незаконність обмеження в конституційних правах. Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , конституційні права та свободи якого були порушенні внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, взяття під варту, проведення інших процесуальних слідчих дій, що обмежували його права, у зв`язку з чим позивач [PERSON] вправі порушувати питання про відшкодування завданої їй шкоди. Відповідно до ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі в рішенні - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з ч.2 ст.1 зазначеного Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що завдана позивачу [PERSON] шкода повинна бути відшкодована Державою. Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, пунктами 4,5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно п.3, п.4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що затверджений наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Судом встановлено, що під час досудового слідства у кримінальному провадженні, [PERSON] зазнав значних душевних страждань порушились нормальні життєві та професійні зв`язки, тривалий час він змушений був захищати свої права та інтереси в суді. При цьому, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, була принижена його честь та гідність, він вимушений був виправдовуватись, давати пояснення своїм близьким родичам, сусідам, знайомим, що для ньогор було вкрай неприємним. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року із наступними змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.5 Постанови ПВС України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.9 Постанови ПВС України зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Як зазначив позивач [PERSON] , в результаті незаконних дій органів досудового розслідування, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, він був обмежений у реалізації права вільного пересування, що значним чином вплинуло на його законне та конституційне право на свободу пересування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом з 28 лютого 2013 року до 23 березня 2016 року включно, тобто 36 місцяів 24 дня. З них 39 діб тримався під вартою з 22 червня 2015 року по 30 липня 2015 року. При цьому, за весь час кримінального переслідування позивач [PERSON] зазнав моральних страждань, його немайнові права були порушені: складанням відносно нього процесуальних документів, проведенням певних слідчих дій за його участю, викликами до правоохоронних органів, до суду, розгляд кримінальної справи судом першої, апеляційної інстанції, що в цілому призвело до душевних страждань позивача, порушення його нормальних життєвих та соціальних зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обмежувало у вільному пересуванні у зв`язку з обраним [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, змінився спосіб життя позивача, оскільки він неодноразово був змушений з`являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час розгляду кримінальної справи в суді, необхідністю звернення за правовою допомогою адвоката для здійснення захисту своїх законних прав та охоронюваних Законом інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження та доведеності своєї невинуватості. Тому сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій: повідомлення про підозру, заходи обмеження у зв`язку із застосування запобіжного заходу, досудового розслідування та тривалих судових розглядів. Незаконне порушення кримінального провадження відносно [PERSON] призвело до необхідності прикладання ним додаткових зусиль для організації свого життя та відстоювання свого чесного імені, оскільки інкримінованого кримінального правопорушення [PERSON] не скоював, що було встановлено судом. Судом встановлено, що моральну шкоду позивачу заподіяно незаконними діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування та прокуратури. Між їх незаконними діями (бездіяльністю) та моральними стражданнями позивача існує причинний зв`язок. Заперечення відповідача -2 та відповідача - 3 з цього факту, суд вважає безпідставними, та обґрунтовується їх намаганням та способом уникнути відповідальності. Заперечення відповідачів, що [PERSON] шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу і він не має права на відшкодування шкоди, суд визнає необгрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до рішення Контитуційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Відповідно до ст.52 КПК України, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного. Згідно з ч.5 ст.12 КК України, особливо тяжким злочином, в тому числі, є злочин за який передбачене основне покарання у вигляді штрафу понад двадцять п`ять тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Санкцією ч.1 ст.203-2 КК України за скоєння даного злочину передбачено покарання до сорока тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Одже, недопустимими доказами є визнавальні покази [PERSON] , які він надавав в ході досудового розслідування та суду без обов`язкової участі захисника. Статтею 56 Конституції України та ст.1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу [PERSON] , враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.13 цього Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент ухвалення рішення судом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено мінімальна зарплата у місячному розмірі з 1 січня - 6000 грн. Розмір моральної шкоди в мінімальних межах, визначених Законом, з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, станом на час розгляду справи, мінімальній розмір моральної шкоди у загальній сумі складає - з 28 лютого 2013 року до 23 березня 2016 року 216000 грн. (36 повних місяців * 6000 грн.) + 4645,16 грн. (24 дні (6000*24/31=4654,16), а всього - 220645,16 грн. (216000 + 4645,16 = 220645,16). Однак, суму відшкодування моральної шкоди суд збільшує до 240000 грн., оскільки [PERSON] тримався під вартою з 22 червня 2015 року по 30 липня 2015 року, що становить 39 днів. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, об`єктивності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги душевні страждання позивача [PERSON] , порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 240 000 грн., виходячи з вищенаведеного розрахунку. Стягнення на користь позивача [PERSON] саме у зазначеному розмірі моральної шкоди, у даному випадку, на думку суду, буде достатнім і справедливим. Належні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 1 000 000,00 гривень позивачем суду не надано та в судовому засіданні представником позивача не доведено. Відповідно до п.5 ст.3 Закону, відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладання арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Щодо порядку відшкодування шкоди, то згідно з ч.1 ст.4, ст.13 Закону, суд визначає розмір моральної шкоди, яка відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, а також судів, здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на ці цілі. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 170, 176 ЦК України, держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому, в деліктних правовідносинах зобов`язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Відповідно до положень ст.25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Тому суд стягує з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності 240 000 грн.. Також знайшли своє підтвердження понесені позивачем [PERSON] судові витрати на правову допомогу захисника по кримінальному провадженню в розмірі 30000 грн., витрати на правничу допомогу адвоката по цивільному провадженню частково у розмірі 5000 грн.. Судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] , оскільки суд частково задовольняє позов [PERSON] . Згідно зі ст.ст.133,137 ЦПК України та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що адвокат Петренко А.В. приймав участь у розгляді справи по кримінальному провадженню в якості захисника та в якості представника позивача при розгляді цивільної справи, надавав правничу допомогу. До позовної заяви додано Орієнтовний розрахунок сум судових витрат, які позивач [PERSON] очікує понести у зв`язку із розглядом справи відповідно до ст.133 ЦПК України. Відповідно до Розрахунку судових витрат по наданню правничої допомоги позивачу [PERSON] від 15.02.2019 року, квитанцій до прибуткового касового ордеру №4 від 01.08.2015 на суму 30000 грн. та №5 від 22.02.2019 року на суму 11600 грн., позивач [PERSON] поніс витрати на правничу допомогу, що надавалася адвокатом Петренко А.В. Суд стягує витрати на правову допомогу захисника у кримінальному провадженні у повному обсязі, і частково стягує понесені витрати на правничу допомогу адвоката у цивільній справі у розмірі 5000 грн., оскільки суд задовольняє позов частково. В іншій частині позову у задоволенні відмовляє. Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» судові витрати у вигляді сплати судового збору за даною категорією справи, суд вважає необхідним віднести за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial