Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У лютому 2018 року позивач пред`явила через суд зазначений позов на предмет захисту свого права 22/100 частки у спільному домоволодінні по [ADDRESS] , якій в натурі відповідає володіння і користування в будинку 59,2 м2 загальної площі квартири [ADDRESS] жилою площею 31 м2, що набута за ціною 559597,50 грн. з прилюдних торгів, проведених 19 вересня 2017 року, чого категорично не визнає відповідач, який після пред`явлення усіх правовстановлюючих документів відмовився покинути квартиру та продовжував там проживати, зберігати свої речі, чим чинить перешкоди їй у користуванні житлом, тому позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї [PERSON] . Відповідач за правничої допомоги адвоката Скиби В. В. у своєму відзиві 02 жовтня 2020 року позов не визнав повністю, заперечуючи проти доводів і аргументів позивача згідно ст. 109 ЖК УРСР забороною виселяти мешканця спірної квартири, придбаної до торгів не за кредитні кошти, без визначення іншого постійного житла, оскільки цим порушуються державні гарантії прав та законних інтересів споживачів фінансових послуг, тоді як іншого придатного для проживання жилого приміщення позивач [PERSON] не надала відповідачу, який квартиру придбав не за кредитні кошти АТ «Укрсоцбанк», що має виключати підстави вселення відповідача із спірної квартири, зважаючи також на ту обставину, що земельна ділянка, на якій розташований будинок належить йому на праві власності згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 березня 2007 року, у зв`язку з чим просив у позові відмовити. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 23 лютого 2018 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка з ухваленням 19 квітня 2019 року заочного рішення про задоволення позову, яке переглянуте 30 липня 2019 року за ухвалою цього ж суду про його скасування з призначенням в загальному порядку судового розгляду спочатку з викликом учасників справи у підготовче засідання та зупиненням провадження 07 жовтня 2019 року на весь час касаційного розгляду іншої цивільної справи № 201/18443/17 з відновленням 03 серпня 2020 року підготовчого провадження, закінченого за ухвалою суду від 06 листопада 2020 року. Справа розглядається неодноразово і після перегляду закриття провадження за відсутністю предмету спору постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року про скасування ухвали суду першої інстанції від 04 грудня 2020 року направлена до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для продовження розгляду, будучи переданою судді 11 лютого 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 лютого 2021 року відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України ухвалою суду призначено судовий розгляд по суті. Позивач у відповідь на відзив 26 жовтня 2020 року, спростовуючи доводи відповідача і викриваючи помилковість його міркувань, навела аргументи законності реєстрації за [PERSON] права власності на 22/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] згідно рішенню від 01 листопада 2017 року на підставі дійсного набуття нею спірної квартири відповідно до свідоцтва від 10 листопада 2017 року про придбання нерухомого майна з прилюдних (електронних) торгів 19 вересня 2017 року, дійсність яких визнана в рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2018 року, залишеному в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, що стали остаточними у справі № 201/18443/17 за висновками Верховного Суду в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року про відхилення касаційної скарги [PERSON] (т.1 а.с.32-37, 38-42, 118-124). Крім того, відповідач має на праві власності інше численне нерухоме майно серед якого землі, будинки, квартири, зокрема, житловий будинок площею 125,6 кв.м. по [ADDRESS] , тому його доводи про відсутність житла безпідставні, як і доводи про те, що його виселенням будуть порушуватись права його неповнолітнього сина, зареєстрованого у цій квартирі, оскільки у квартирі на момент придбання не було зареєстровано жодної особи і про виселення дитини у цьому позові вимоги не заявлялися. Інших заяв по суті справи сторони не подавали. 26 лютого 2021 року представник відповідача заявив про поворот виконання виселення за скасованим заочним рішенням суду шляхом вселення до спірної квартири [PERSON] одночасно з виселенням з неї [PERSON] . В судовому засіданні позивач повністю підтримала позов та наполягала на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, додаткового пояснивши про те, що виселення відповідача за скасованим заочним рішенням, саме по собі, після його перегляду не вирішило остаточно спір за її позовом, а тому за відсутності рішення про виселення відповідача її права будуть оспорюваними і вона буде позбавлена усіх належних власнику правомочностей. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, наполягаючи на відмові в задоволенні заявлених вимог з наведених у відзиві підстав, а також наполягали на повороті виконання заочного рішення суду від 19 квітня 2019 року. Суд, заслухавши усні пояснення сторін, дослідивши подані учасниками докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог з задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Як встановлено Кіровським районним судом м. Дніпропетровська в остаточному рішенні від 28 серпня 2018 року і доказуванню при розгляді цієї справи згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає, державну реєстрацію переходу права власності на спірну квартиру до позивача проведено на підставі встановлених законом правовстановлюючих документів про придбання її з прилюдних торгів, на яких ця квартира у домоволодінні, раніше належна на праві власності відповідачу, реалізована в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» для примусового виконання стягнення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» у виконавчого провадження за рішенням суду від 25 червня 2015 року № 203/1192/15-ц. Так, 10 жовтня 2005 року на підставі договору відповідач прийняв у дар 22/100 частки у праві спільної власності на домоволодіння на [ADDRESS] ), якій в натурі відповідає володіння і користування в будинку квартирою [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних господарських будівель і споруд. 07 жовтня 2015 року на підставі пред`явленого виконавчого листа Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, виданого 14 серпня 2015 року у цивільній справі № 203/1192/15-ц, звернуто до примусового стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості [PERSON] в сумі 210403,04 грн. у виконавчому провадженні, відкритому постановою державного виконавця Центрального ВДВС в м. Дніпрі Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області. Цього ж дня, 07 жовтня 2015 року, на все майно, що належить боржнику [PERSON] в межах суми стягнення накладено арешт постановою державного виконавця, який з належного боржнику [PERSON] на праві власності майна описав 16 червня 2017 року арештовані 22/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , про що винесена постанова. В подальшому це майно у формі електронного аукціону законно реалізовано 19 вересня 2017 року з прилюдних (публічних) торгів, переможцем яких стала [PERSON] , про що складено протокол № 286179, результати чого державним виконавцем оформлені 05 жовтня 2017 року в акті про проведені електронні торги, затвердженому начальником державної виконавчої служби. 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. видано дійсне свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 1066, яким посвідчено право власності [PERSON] на 22/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , що придбані з торгів з одночасним проведенням законної державної реєстрації права власності. Судом також встановлено, що примусово виконувалося стягнення грошового боргу з договору кредитування купівлі легкового автомобіля, яке іпотекою спірного домоволодіння ніколи забезпеченим не було, а стягнення на нього зверталося у загальному порядку такого виконавчого провадження, виходячи з наявності у власності боржника іншого житла. 12 липня 2019 року [PERSON] примусово виселений з квартири [ADDRESS] в рамках виконавчого провадження № 59279622 на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року, яке фактично повно виконане ще до його перегляду і скасування у цій справі за ухвалою від 30 липня 2019 року. Станом на день розгляду цієї справи відповідач до спірної квартири не вселявся, маючи інше постійне місце мешкання. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ст.ст. 317, 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у здійсненні володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і ніхто не може бути примусово позбавлений житла згідно ст. 47 Конституції України інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, і володіє, користується, розпоряджається своїм майном згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України на власний розсуд, а громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) згідно ст. 150 ЖК УРСР для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій які можуть порушити його право та усунення перешкод в користуванні власністю. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності за пунктом 8 ч. 1 і ч. 2 ст. 346 ЦК України може бути припинене в разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника та в інших випадках, встановлених законом. Факт припинення права власності з підстав передбачених пунктом 8 частини першої статті 346 ЦК України, законодавець пов`язує не з наявністю рішення суду про звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, а саме із завершальною стадією, укладення відповідного правочину на підставі реалізації такого майна у зв`язку із зверненням стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Таким чином, у передбаченому законом порядку у свою власність позивач набула квартиру [ADDRESS] , яка вилучена у відповідача у встановленому законодавством випадку звернення на таку квартиру стягнення за його зобов`язаннями згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України з позбавленням відповідача права користування жилим приміщенням відповідно до ст. 155 ЖК УРСР, внаслідок чого 26 лютого 2019 року відповідачу вручене рекомендоване поштове відправлення з вимогою позивача про виселення, відправленою 23 лютого 2019 року (т.1 а.с.49, 50). А саме, кожен має право на повагу свого житла відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, за якою втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб. Бажаним є те, щоб кожен мав місце, де міг проживати з гідністю і яке міг називати своєю домівкою, але виділення таких фондів для забезпечення кожного житлом є більше питанням політичним та не вирішується судовим рішенням, а практика тлумачення ст. 8 цієї Конвенції Європейським Судом з прав людини жодним чином не припускає превалювання індивідуальних уподобань щодо мешкання над загальним інтересом. Враховуючи конституційні гарантії права на житло і претензії відповідача на вселення в порядку повороту виконання скасованого судового рішення, за яким він був виселений на вимогу позивача, за характером правових наслідків у цій справі виселення, як таке, складає юридичний засіб захисту у змісті конститутивного позову, пред`явленого у відповідності до п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, по суті, на предмет припинення правовідношення користування житлом одночасно з наступним припиненням дій, які порушують права нового власника перешкодами у використанні помешкання на свій власний розсуд, з огляду на що легітимна мета втручання у право на житло за ч. 3 ст. 47 Конституції України у розв`язанні цього спору досягається декларуванням права на житло з законною силою втраченим відповідачем, ухилення якого від наслідків такої втрати вже присікло його виселення на авторитеті судової влади, без чого втручання у приватне життя відповідача перестане мати якість законного. Тому за цим рішенням суду належить не лише констатувати сам факт відсутності підстав для повороту завчасного виконання остаточного вирішення спору, а й зберегти status-quo у фактичному стані сторін спору, встановленому необхідним у демократичному суспільстві втручанням, яке вже відбулося у приватне життя відповідача. Визначаючи співмірність заявлених у справі вимог з метою, яка досягається, у з`ясованих обставинах належить дотриматися справедливого балансу в захисті обох цінностей: з одного боку поваги до мирного володіння позивачем своїм майном, а з іншого на повагу приватного життя відповідача, внаслідок чого розв`язання спору залежить від вирішення судом головного питання у моменті вичерпання прав боржника користуватися житлом, на яке звернуте стягнення за його боргами, і його передбачуваність для покупця, з коштів якого покриваються вимоги кредитора. Виходячи з висновків про застосування ст. 109 ЖК УРСР, викладених Верховним Судом 05 червня 2019 року у постанові Великої Палати№ 14-93цс19 про передбачуваність у судовій практиці обмеження прав набувача жилого приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення громадян без надання іншого жилого приміщення за загальним правилом неможливе з відмовою в позові за відсутності вказівки на постійне жиле приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, за винятком такого виселення при зверненні стягнення на іпотечне житло, придбане за рахунок забезпеченого ним кредиту (643/18788/15-ц), оскільки для винятку з іпотекою передбачене забезпечення громадян жилим приміщенням відповідно до статті 132-2 ЖК УРСР з фондів житла для тимчасового проживання. Разом з тим загальне правило про виселення лише до іншого житла встановлене законодавчою технікою у другій главі розділу ІІІ ЖК УРСР для наймачів державного житлового фонду, а виняток з цього правила передбачений вже для іншого кола осіб - власників приватного житлового фонду, для яких у шостій главі цього розділу порядок і підстави виселення не визначені, охоплюючи собою через відсильні норми виселення членів сім`ї власника та наймачів його житла, що виключає можливість розширювального тлумачення загального правила статті 109 ЖК УРСР, вимагаючи, якщо не звужувального тлумачення, то, принаймні, з`ясування її буквального змісту з використанням системного, історичного і телеологічного способів. Зокрема, слідуючи практиці Європейського Суду з прав людини використовувати travaux preparatoires для розуміння духу закону, суд не може не звернути уваги на пояснювальні записки до законопроектів, що схвалені законодавцем і набули чинності в якості Законів № 3795-VI від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та № 1304-VII від 03.06.2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В історичних умовах подолання наслідків всесвітньої фінансової кризи 2008-2009 рр. з метою зниження рівня ризиків фінансової системи України і зниження частки проблемних активів у портфелі національних банківських установ для підвищення захисту прав кредиторів Законом № 3795-VI від 22.09.2011 запроваджувалося виселення зареєстрованих мешканців з іпотечного житла споживача фінансових послуг як вдосконалення процедури звернення стягнення на житло боржника, реалізація якого у виконавчому провадженні допускається в останню чергу, з уточненням про виселення з наданням постійного жилого приміщення споживачу фінансових послуг внаслідок звернення стягнення за іншими боргами. В подальшому мораторій на примусове звернення стягнення на певне іпотечне житло накладений Законом № 1304-VII від 03.06.2014 через напруженість у суспільстві, викликану вилученням банками житла з виселенням боржників, які втратили можливість обслуговувати кредитні зобов`язання за споживчими кредитами в іноземній валюті, тим самим мораторій встановлений на застосування до відомого кола боржників раніше введеного винятку з загального правила ст. 109 ЖК УРСР, запобігаючи втраті боржником права користування своїм єдиним житлом. Відповідно, за встановлених судом обставин виселенням відповідача закінчується примусове звернення стягнення на належні йому права на спільне домоволодіння, чим вичерпується право користування цим житлом внаслідок припинення права власності на нього, а допустимість його вилучення у відповідача та обов`язок зазначити у рішенні суду постійне жиле приміщення, до якого здійснюється виселення, залежать від того, чи в останню чергу з-поміж іншого майна боржника вживаються заходи примусового виконання для реалізації спірної квартири. В свою чергу, переможець прилюдних торгів, крім придбання предмета іпотеки, після набуття права власності за виданим нотаріусом свідоцтвом по суті відносин і способу укладення договору позбавлений можливості скористатися застереженням для покупця згідно ст. 659 ЦК України, а обов`язок підшукати інше житло для колишнього власника покладає на такого добросовісного покупця надмірний тягар обтяження його власності. З наведених мотивів суд має визнати виправданим втручання у право на повагу приватного життя, за якого забезпечення захисту прав нового власника є більш вагомою користю, аніж шкода інтересам недобросовісного боржника, який має інше житло, на підставі чого позов підлягає задоволенню. При цьому, доводи відповідача про набуття ним у власність частини земельної ділянки під спірним домоволодінням, про що у 2006 році виданий відповідний державний акт, не можуть прийматися до уваги судом за правилом слідування приналежності за головною річчю згідно ст. 186 ЦК України, зокрема, за замовчуванням. А саме, чинна на час реалізації житла з торгів та фактичного виселення редакція ст.ст. 377, 381 ЦК України визначали слідування земельної ділянки за відчуженням розташованої на ній нерухомої речі, тобто визнають за жилим будинком (його частиною) значення головної речі. Так само, еволюція підходів законодавця до змісту ст. 120 Земельного кодексу України, який регулювання правових титулів на землю відповідно до ст. 9 ЦК України визначає в першу чергу, вказує на поступову відмову від потреби спеціального застереження про права на земельну ділянку: на час видачі державного акта до червня 2007 року таке застереження згідно ч. 1 ст. 120 ЗК було обов`язковим у будь-якому разі; на час зміни умов кредитування ПАТ «Укрсоцбанк» до грудня 2009 року - за замовчуванням до набувача жилого будинку переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята цим об`єктом, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування; а на момент реалізації частини домоволодіння з прилюдних торгів у 2017 році - за замовчуванням права попереднього власника будинку на земельну ділянку припиняються, а до набувача будинку переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення. Тобто, наявність у відповідача державного акта про право приватної власності на земельну ділянку, на якій розміщене спірне домоволодіння, ще не свідчить про належність нині саме йому прав землевласника після продажу з прилюдних торгів його частки у спільному майні, розташованому на такій ділянці, і аж ніяк не виключають того, що такі права вже перейшли до позивача за правом слідування земельної ділянки за зведеною на ній нерухомістю. Доводи про охорону дитинства малолітнього сина відповідача в аспекті позбавлення дитини житла не заслуговують на увагу з огляду на визначення місця проживання фізичної особи за ст. 29 ЦК України і досягнутий дитиною вік на час прилюдних торгів та фактичного виселення батька з квартири, за яких припинення права батьків користуватися житлом має таку ж юридичну силу для визначення місця проживання до досягнення фізичною особою десяти років за іншим місцем, до якого вибули її батьки, і на заваді виселенню відповідача не стоїть. Вирішуючи вимоги заяви відповідача про поворот виконання заочного рішення суду від 19 квітня 2019 року суд виходить із того, що за ч.2 ст. 444 ЦПК України поворот виконання допускається в разі скасування рішення після його виконання з направленням справи на новий розгляд, лише у разі, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі, а тому, оскільки після скасування виконаного заочного рішення за нового розгляду справи судом позовні вимоги задоволені повністю, підстави для повороту виконання відсутні. За правилами ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати належить покласти на відповідача.

Outcome: approved