Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

У лютому 2017 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: Третя Кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсних двох свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину за законом. В своїй позовній заяві позивач вказувала, що 14 березня 1956 року в Піщанській сільській раді Кременчуцького району був зареєстрований шлюб між нею та [PERSON]. З дня реєстрації шлюбу до самої смерті чоловіка - 5 червня 2015 року. Після смерті чоловіка позивач залишилась проживати з молодшим сином, який не має своєї сім'ї. За життя чоловік позивача - [PERSON] склав заповіт на користь невістки - дружини старшого сина, відповідача по справі - [PERSON]. Заповіт був посвідчений 2 червня 2015 року секретарем Піщанської сільської ради Кременчуцького району за реєстровим № 59. Відповідно до цього заповіту, 2 березня 2016 року нотаріусом Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори спадкоємцю [PERSON] були видані Свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок, розташований по Другому пров. Зарічному, буд. № 6 в с. Піщаному Кременчуцького району, який належав позивачу та її чоловіку на праві спільної сумісної власності та Свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0, 1100 га, яка була приватизована чоловіком позивача на його ім'я, на якій ними в шлюбі був побудований житловий будинок. Зважаючи на добрі стосунки з невісткою, яка обіцяла доглядати за позивачем, забезпечивши її всім необхідним на схилі її віку, позивач не претендувала в той час на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, яка по суті належала їй в силу ст. 63 Сімейного кодексу України, але разом з тим [PERSON] не давала згоду на оформлення Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача [PERSON], включаючи частку житлового будинку, що належала умовно їй та 1/2 частину земельної ділянки. В даний час через ряд обставин відносини з невісткою різко погіршились, з огляду на що, вона з своїм чоловіком запропонувала позивачу з молодшим сином, з яким вона живе, звільнити житловий будинок і переселитись у флігель. Вважаючи, що при видачі названих Свідоцтв про право на спадщину нотаріусом, який зважаючи на обіцянки невістки та сподівання позивача, були порушені її права на власність стосовно половини житлового будинку та 1/2 частки приватизованої земельної ділянки, [PERSON] вирішила отримати в нотконторі відповідні Свідоцтва про право власності на вищезазначене майно. [PERSON] будучи переконаною в порушенні нотаріусом її прав на власність, у вересні 2016 року звернулась в Третю Кременчуцьку державну нотаріальну контору з заявою про видачу Свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями як майна набутого в шлюбі та 1\\2 частку земельної ділянки площею 0,1100 га, приватизованої згідно рішення Піщанської сільської ради від 6 листопада 2009 року на ім'я покійного чоловіка, що знаходяться в с. Піщаному Кременчуцького району по Другому пров. Зарічному, буд. 6. Постановою державного нотаріуса Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON] від 27 вересня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1100 га. Відмовляючи у видачі названих правовстановлюючих документів, нотаріус послалася на те, що вона перед оформленням Свідоцтв про право на спадщину після смерті її чоловіка на користь [PERSON], 20 серпня 2015 року відмовилася від обов'язкової частки у майні померлого та не претендувала на видачу Свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, яке могло бути видано їй, орієнтуючись на ст. 63 Сімейного кодексу України, та на 1/2 частку земельної ділянки. Дійсно в той час [PERSON] не претендувала на 1/2 частину житлового будинку і заявила, що це особисте майно чоловіка, але це суперечить фактичним обставинам справи, а саме: Свідоцтву про право власності на нерухоме майно, видане Піщанською сільською радою на ім'я покійного чоловіка позивача на підставі того, що цей житловий будинок ними збудований в шлюбі і належить їй на праві спільної сумісної власності, як подружжю. В той час позивач не розуміла значення поняття особистого і спільного майна подружжя, а тому погодилась підписати запропонований варіант заяви. В той же час навіть при згоді позивача на те, що вона не претендує на 1/2 частину майна, нотаріус не вправі був видавати [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь житловий будинок, оскільки згідно правовстановлюючих документів половина будинку належала їй і її суб'єктивна думка не повинна була прийматись нотаріусом до уваги. Будучи зареєстрованою по місцю проживання з спадкодавцем та проживаючи з ним однією сім'єю, позивач в силу ст. 1269 ЦК України прийняла спадщину і набула право на визнання за нею права власності на 1/2 частку названого вище майна, вилученого шляхом включення його в Свідоцтва про право на спадщину, оформленого на ім'я відповідача [PERSON]. На підставі вищевикладеного позивач [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсними двох Свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, та земельну ділянку площею 0,1100 га., розташованих в с. Піщаному Кременчуцького району по Другому пров. Зарічному, № 6, виданих 2 березня 2015 року нотаріусом Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON] на ім'я [PERSON], стосовно 1/2 частки майна, вказаних в них. Визнати право власності за нею на 1/2 частку домоволодіння, що складається з житлового будинку, літ.«А,а1», загальною площею 56,8 кв.м., сараю, літ. «б», літньої кухні-сараю, літ. «Б», льоху, літ. «В», гаража, літ. «Г», душа, літ.«Д», вбиральні, літ. «Е», колодязя, літ. «К», замощення, цифра , «1», огорожі № 1,2,4, розташованого в с. Піщаному Кременчуцького району Полтавської області по Другому Зарічному провулку № 6 та право власності на 1\\2 частину приватизованої покійним чоловіком [PERSON] земельної ділянки площею 0,1100 га, що становить 0,0550 га., що знаходиться в с. Піщаному Кременчуцького району Полтавської області по Другому. Зарічному пров., № 6. Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь всі судові витрати, пов'язані з підготовкою та розглядом справи, в тому числі, по сплаті судового збору в сумі 1414 грн. 11 коп., та витрат по наданню їй правової допомоги в сумі 1000 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити позивачу в повному обсязі. Крім цього, 27 квітня 2017 року на адресу суду надіслала заперечення на позов, обґрунтовуючи його тим, що позивач в обґрунтування свого позову виходить зі змісту вимог ст.ст. 60, 63 СК України або обґрунтовує своє право щодо такого майна фактом набуття його у шлюбі з померлим [PERSON], як на об'єкт права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач позов не визнає виходячи з наступного. Зі змісту п.1.1. Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України -у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. В тексті цього пункту Порядку визначено не обов'язок нотаріуса видати свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні, а можливість вчинення такої дії за умови та на підставі письмової заяви другого з подружжя. Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15 (прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК) вказав або розтлумачив норми СК (ст.ст. 60, 57) наступним чином: «Статтею 60 СК України визначено, що майно, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям. У звязку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.» Відповідно до частини 2 статті 214 ЦПК України - при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В поданій 20 серпня 2015 року у спадкову справу після померлого 05 червня 2015 року [PERSON] до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори заяві, [PERSON] вказала: «Зміст ст. 60-74 СК України мені роз'яснено. На видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1100 га, що знаходиться в с. Піщане Кременчуцького району Полтавської області, 2-й пров. Зарічний, 6, на ? частину акцій, на 1/2 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та відповідною компенсацією по ст.63 СК України я не претендую, так як - це особисте майно померлого, Позивач в період (в строки) прийняття спадщини не лише не подала заяву відповідно до п.1.1. Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а й визнала той факт, що і житловий будинок, і земельна ділянка по другому провулку Зарічному, 6 в с.Піщане Кременчуцького району (нині спірне майно) були особистою приватною власністю її чоловіка [PERSON]. Крім того, норми Сімейного кодексу в редакції 2009 року (час оформлення приватизації) не відносили приватизовану земельну ділянку до спільної сумісної власності. Пленум ВСУ у Постанові № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в п. 18-2 роз'яснив наступне: «відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК. 377 ЦК.». Позивач не надала доказів того, що будинок, розташований на спірній земельній ділянці є спільною сумісною власністю подружжя, або був набутий нею та її чоловіком [PERSON] за їх спільні кошти або їхньою спільною працею. Навпаки, в заяві про відмову від обов'язкової частки у майні померлого чоловіка позивачка вказала та визнала той факт, що таке (спірне) майно було особистою власністю її чоловіка. Наявність таких обставин говорить про обґрунтованість та законність постановленої 27 вересня 2016 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Представник третьої особи Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилася, про час та дату слухання справи була повідомлена належним чином. На адресу суду надіслала заяву про слухання справи за її відсутності. Суд розглянувши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується наявними доказами у справі, що 14 березня 1956 року в Піщанській сільській раді Кременчуцького району був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ЯУ № 979512, зареєстроване у Піщанській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, за актовим записом № 11. 05 червня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КЕ № 301005, зареєстроване Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 41. [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: 2-й пров. Зарічний, буд. № 6, с. Піщане Кременчуцький район Полтавська область. До дня смерті зареєстрована з померлим його дружина [PERSON], що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 4025 від 03.10.2016 року. За життя чоловік позивача - [PERSON] 02 червня 2015 року склав заповіт на користь невістки - дружини старшого сина, відповідача по справі - [PERSON], який посвідчено секретарем виконавчого комітету Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області [PERSON] за реєстровим № 59. Відповідно до цього заповіту, 02 березня 2016 року нотаріусом Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори спадкоємцю [PERSON] були видані Свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок, розташований по 2-му пров. Зарічному, буд. № 6 в с. Піщаному Кременчуцького району, та Свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0, 1100 га, яка була приватизована чоловіком позивача на його ім'я. Позивач повідомила суду, що вона не претендувала в той час на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, яка по суті належала їй в силу ст. 63 Сімейного кодексу України, але разом з тим вона не давала згоду на оформлення Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача [PERSON], включаючи частку житлового будинку, що умовно належала їй та 1/2 частину земельної ділянки. [PERSON] у вересні 2016 року звернулась в Третю Кременчуцьку державну нотаріальну контору з заявою про видачу Свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями як майна набутого в шлюбі та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1100 га, приватизованої згідно рішення Піщанської сільської ради від 6 листопада 2009 року на ім'я покійного чоловіка, що знаходяться в с. Піщаному Кременчуцького району по Другому пров. Зарічному, буд. 6. Постановою державного нотаріуса Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON] від 27 вересня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1100 га. Відмовляючи у видачі названих правовстановлюючих документів, нотаріус послалася на те, що вона перед оформленням Свідоцтв про право на спадщину після смерті її чоловіка на користь [PERSON], 20 серпня 2015 року відмовилася від обов'язкової частки у майні померлого та не претендувала на видачу Свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, яке могло бути видано їй, орієнтуючись на ст. 63 Сімейного кодексу України, та на 1/2 частку земельної ділянки. [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала, що вона не претендувала на 1/2 частину житлового будинку і заявила в той час нотаріусу, що це особисте майно чоловіка. Але, на думку позивача це суперечить фактичним обставинам справи, а саме: Свідоцтву про право власності на нерухоме майно, видане Піщанською сільською радою на ім'я покійного чоловіка позивача на підставі того, що цей житловий будинок ними збудований в шлюбі і належить їй на праві спільної сумісної власності, як подружжю. \\ «Статтею 60 СК України визначено, що майно, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюб, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям. У звязку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.» З підстав вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що спірне майно належало їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Крім цього, позивач зазначила, що вона не розуміла значення поняття особистого і спільного майна подружжя, а тому погодилась підписати запропонований варіант заяви. Суд також не може погодитися з цією позицією позивача, оскільки відповідно до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Не зважаючи на це, в поданій 20 серпня 2015 року у спадкову справу після померлого 05 червня 2015 року [PERSON] до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори заяві, [PERSON] вказала: «Зміст ст. 60-74 СК України мені роз'яснено. На видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1100 га, що знаходиться в с. Піщане Кременчуцького району Полтавської області, 2-й пров. Зарічний, 6, на ? частину акцій, на 1/2 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та відповідною компенсацією по ст.63 СК України я не претендую, так як - це особисте майно померлого.» Зі змісту п.1.1. Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України -у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. В тексті цього пункту Порядку визначено не обов'язок нотаріуса видати свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні, а можливість вчинення такої дії за умови та на підставі письмової заяви другого з подружжя. Позивач в період (в строки) прийняття спадщини визнала той факт, що і житловий будинок, і земельна ділянка по другому провулку Зарічному, 6 в с.Піщане Кременчуцького району (нині спірне майно) були особистою приватною власністю її чоловіка [PERSON], та протягом 6-ти місяців з дня смерті свого чоловіка не відкликала дану заяву. Крім того, норми Сімейного кодексу в редакції 2009 року (час оформлення приватизації) не відносили приватизовану земельну ділянку до спільної сумісної власності. Пленум ВСУ у Постанові № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в п. 18-2 роз'яснив наступне: «відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.». Позивачем та її представником протягом судового розгляду, в тому числі після надання заперечення на позов, не надали суду жодного доказу, що спірне майно в розуміння ст.57 СК України є спільною сумісною власністю позивача та її померлого чоловіка. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим та доведеним в судовому засіданні, постанова державного нотаріуса Третьої кременчуцької нотаріальної Постанови від 27 вересня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії є законною та обґрунтованою, в той час свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, та земельну ділянку площею 0,1100га., розташованих в с. Піщаному Кременчуцького району по Другому пров. Зарічному, № 6, виданих 2 березня 2015 року нотаріусом Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON] на ім'я [PERSON] є правомірними та не заперечують нормам закону, тому позивачу слід відмовити в позові в повному обсязі за недоведеністю.

Outcome: dismissed