Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

У листопаді 2018 р. [PERSON] звернулась до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.10.2003 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Договір було посвідчено Одеською товарною біржею відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», який діяв станом на момент укладення договору. Зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири діяли норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі. Разом з тим, державна реєстрація мала бути відбутись. У звязку з вищевказаним просить визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності. Представник позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи, просила поновити процесуальний строк звернення до суду. Відповідач [PERSON]\~у судове\~засідання не\~зявилась,\~про дату\~та час\~судового засідання\~повідомлялась належним\~чином,\~про причину неприбуття не повідомила та не подала відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Комерційна (Леніна), 91 «а», кв. 37 (а.с.6-7). Вказаний договір було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 23 жовтня 2003 року за № 7122. Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.5 договору. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2019 рік договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved