overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання позивач просив суд вивільнити з-під арешту та розшуку автомобіль DAEWOO NUBIRA [NUMBER], д/н [NUMBER]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник Баглійського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 вересня 2011 року державним виконавцем Баглійського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ Боровіковою Ю.В. було винесено постанову про накладення арешту та оголошення в розшук автомобіля DAEWOO NUBIRA [NUMBER], д/н [NUMBER], зареєстрованого за [PERSON] В межах виконавчого провадження № 26825817 по виконанню судового наказу про стягнення з [PERSON] суми заборгованості в розмірі 16 000,00 грн. Позивач [PERSON] є власником даного автомобіля, оскільки він придбав дане авто у [PERSON], 05.03.2011 року, і фактично з зазначеного часу ним володіє. [PERSON] придбав даний автомобіль на підставі письмового договору, на підтвердження якого [PERSON] 05.03.2011 року, надала відповідну довіреність на повне володіння і розпорядження даним автомобілем. Згідно укладеного договору, позивач свої обов'язки по виплаті вартості автомобіля виконав в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить іншій особі, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом по звільнення майна з-під арешту. Таким чином, вимоги позивача щодо звільнення майна з-під арешту, а саме: автомобіль DAEWOO NUBIRA [NUMBER], д/н [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне їй майно. Зазначає, що протягом шестимісячного строку не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки постійно проживає в Росії та не мав можливості приїхати до України. Вважає, що строк пропущений ним з поважних причин, тому просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, повідомивши письмово про розгляд справи в його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомивши письмово про розгляд справи у відсутності представника. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. Спадкоємцями до майна померлої є її діти: [PERSON] та [PERSON], які спадщину в установленому законом порядку не прийняли. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивач є громадянином Росії та постійно проживає в м. Ржев Тверської області. З огляду на наведене та враховуючи велику відстань між місцем постійного проживання позивача та місцем знаходження спадкового майна, суд вважає, що він з поважних причин пропустив строк для прийняття спадщини, а тому задовольняє позов. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

у лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2007 року. У шлюбі у сторін народилась дочка: [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на шлюб та сім'ю, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного, в результаті чого з вересня 2013 року сторони припинили шлюбні відносини. Посилаючись на зазначені обставини [PERSON] просив суд розірвати шлюб укладений 22.09.2007 року у ВРАЦС Подільського РУЮ в м. Києві, актовий запис № 773. В судове засідання позивач не з'явився, до початку розгляду справи надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. До початку розгляду справи надала суду заяву в якій просила суд розглянути справу з її відсутності. Зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, визнав можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених сторін, які не заперечують проти розгляду справи у їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. 22.09.2007 року у ВРАЦС Подільського РУЮ в м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 773, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5). З вересня 2013 року сторони не проживають однією сім'єю, не пітримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не приймають участі у житті один одного, зберігати сім'ю не мають наміру. Згідно ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що примирення між сторонами неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дитини, а тому позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що між ним та відповідачем по справі 22 грудня 2011 року було укладено договір позики №621/27-19, відповідно до якого позивач передав [PERSON] 500 000,00 грн. строком до 22.12.2012, що підтверджується Договором позики. Оскільки до теперішнього часу [PERSON] грошові кошти не повернула, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 500 000,00 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позову наполягав. Відповідач [PERSON] у судовому засідання проти задоволення позову не заперечувала та пояснила, що дійсно між нею та позивачем 22.12.2011 був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона отримала від [PERSON] суму позики в розмірі 500 000,00 грн. Однак до теперішнього часу грошові кошти не повернула. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 грудня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір позики №621/27-19. Відповідно до умов даного договору позивач передав фізичній особі-підприємцю [PERSON] 500 000,00 грн., яка в свою чергу зобов'язувалася повернути кошти в строк до 22 грудня 2012 року, однак до теперішнього часу кошти не повернула. Дані обставини підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи та визнані відповідачем. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Згідно зі ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 19 вересня 2013 року він позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США. Відповідач власноруч написав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути грошові кошти після продажу квартири. 30 грудня 2013 року позивач,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 28 вересня 2006 року позичив відповідачу 500 000 гривень, які останній зобов'язався повернути в строк до 28 вересня 2012 року, про що надав письмову розписку. У зв'язку з тим, що відповідач до цього часу не повернув суму позики, позивач просить визнати дійсним договір позики, стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 500 000 гривень та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач у судовому засіданні позов визнав та підтвердив, що отримав від позивача гроші в сумі 500 000 гривень, але на даний час у зв'язку з відсутністю коштів немає можливості повернути борг. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 500 000 гривень та зобов'язався повернути їх до 28.09.2012 року, що підтверджується письмовою розпискою від 28.09.2006 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, а копія приєднана до матеріалів справи. Доказів щодо повернення суми боргу суду не надано. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. З огляду на наведене та враховуючи, що факт отримання відповідачем грошей підтверджується письмовою розпискою та не визнається відповідачем, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення боргу в сумі 500 000 гривень підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується вимог про визнання договору позики дійсним, то суд вважає їх зайвими, оскільки факт укладення договору не заперечується сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що на згідно договору купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченого 04 червня 2003 року, він, його колишня дружина та їх діти купили трикімнатну квартиру [ADDRESS] в таких частках: [PERSON] – 3/20, [PERSON]– 3/20, [PERSON] (нині [PERSON]) – 3/10, [PERSON] – 3/10, [PERSON] – 1/10. Квартира має загальну площу 67,9 кв.м, житлову – 40,8 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат площею 9,8 кв.м., 11,9 кв.м., 19,1 кв.м. та підсобних приміщень: коридор, туалет, ванна кімната, кухня, дві лоджії. В зв’язку з відсутністю згоди щодо користування квартирою та сплати комунальних платежів позивач просить встановити порядок користування квартирою, саме: виділити йому з неповнолітнім сином [PERSON] в користування житлову кімнату площею 11,9 кв.м. з лоджією, а підсобні приміщення залишити в загальному користуванні. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та уточнив, що просить встановити порядок користування квартирою, а не виділити в натурі частку. Відповідачі у судове засідання не з’явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, тому суд за згодою позивача вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартир № 72-А у будинку № 8-А по вулиці Олімпійській в м. Бровари Київської області в таких частках: [PERSON] – 3/20, [PERSON]– 3/20, [PERSON] (нині [PERSON]) – 3/10, [PERSON] – 3/10, [PERSON] – 1/10, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 04.06.2003 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно технічного паспорту квартира має загальну площу 67,9 кв.м, житлову – 40,8 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат площею 9,8 кв.м., 11,9 кв.м., 19,1 кв.м. та підсобних приміщень: коридор, туалет, ванна кімната, кухня, дві лоджії. Таким чином, частка позивача та його неповнолітнього сина складає 1/4 частину (3/20+2/20 = 5/20 =1/4), тобто на них припадає 10,2 кв.м. житлової площі (1/4 від 40,8). З огляду на наведене, суд вважає, що виділення позивачу з сином житлової кімнати площею 11,9 кв.м., що на 1,7 кв.м. більше від належної їм частки, буде ущемляти інтереси інших співвласників, а тому не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з названою вище позовною заявою, в якій зазначає, що він знаходиться з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 1999 року. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON],15.10.2000р.н., та сина [PERSON], 25.07.2011р.н. Просить розірвати шлюб, посилаючись на те, що з відповідачкою по справі сімейні стосунки припинені по причині відсутності між ними взаємного порозуміння та поваги друг до друга, що привело до частих скандалів, припинення сімейних стосунків, до втрати почуття любові один до одного. Позивач вважає, що подальше сумісне життя і збереження сімї з відповідачем є неможливим. Майнового спору вони не мають, а сини залишаються проживати з відповідачкою. Посилаючись на наведене, [PERSON] просив позов задовольнити. В судове засідання сторони не зявилися. Позивач надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач також надала заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 1999 року, шлюб був зареєстрований відділом реєстрації одружень м. Миколаєва, актовий запис № 1506. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], 15.10.2000р.н., та сина [PERSON], 25.07.2011р.н. Після розірвання шлюбу діти залишиться проживати разом з відповідачкою. У відповідності до ст.ст. 110-112, 114 СК України суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що збереження спільного життя подружжя та шлюбу суперечить інтересам один одного, це має істотне значення, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки, в якій просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 07 серпня 2010 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 319. Позивач зазначав, що вони з відповідачкою знаходяться у зареєстрованому шлюбі та мають від шлюбу неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені з січня 2014 року, вони мешкають окремо, ведуть окреме господарство та мають окремий бюджет. Причиною розпаду сім'ї є відсутність взаєморозуміння, поваги один до одного, в них різні погляди на сімейне життя, виховання дитини, все це призвело до втрати почуття кохання та до припинення шлюбних відносин. Посилаючись на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, просив розірвати шлюб. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив шлюб розірвати. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, до суду надала заяву, в якій позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечувала, просила прізвище залишити шлюбне. Суд, розглянувши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та доведено, що сторони з 07 серпня 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 319. Мають від шлюбу неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Сторони припинили подружні стосунки, так як мають різні погляди на життя і сім'ю, не ведуть сумісного господарства, проживають окремо, а тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що має істотне значення відповідно до ст.ст.110-112, 114 Сімейного Кодексу України. Судом встановлено факт, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу суперечить інтересам один одного, а тому підлягає розірванню. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачкою висловлена думка щодо залишення шлюбного прізвища.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки, в якій просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 11 вересня 2010 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 401. Позивач зазначав, що вони з відповідачкою знаходяться у зареєстрованому шлюбі та мають від шлюбу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені з липня 2013 року, з того часу вони мешкають окремо, ведуть окреме господарство та мають окремий бюджет. Причиною розпаду сім'ї є відсутність взаєморозуміння, в них різні погляди на сімейне життя, все це призводило до сварок, а в подальшому до втрати почуття кохання. Посилаючись на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, просив розірвати шлюб. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив шлюб розірвати. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечувала, просила прізвище залишити шлюбне. Суд, вислухавши сторони, розглянувши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та доведено, що сторони з 11 вересня 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 401. Мають від шлюбу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сторони припинили подружні стосунки, так як мають різні погляди на життя і сім'ю, не ведуть сумісного господарства, проживають окремо, а тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що має істотне значення відповідно до ст.ст.110-112, 114 Сімейного Кодексу України. Судом встановлено факт, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу суперечить інтересам один одного, а тому підлягає розірванню. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачкою висловлена думка щодо залишення шлюбного прізвища.

Outcome: approved