Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просив визнати за ним право власності на ? житлового будинку [ADDRESS], на ? земельних ділянок площею 0,06 га для будівництва і обслуговування будинку та площею 0,06 га для ведення садівництва за тою ж адресою. Вимоги обґрунтував тим, що із 17.09.2000 року з відповідачкою перебував у шлюбі, які розірвано судовим рішенням від 17.08.2010 року. Під час шлюбу було придбано дві земельні ділянки, на яких проводилось будівництво власного житлового будинку. Фактично це будівництво було завершено вже після розлучення за кошти позивача, тому став там проживати із двома дочками від шлюбу. У 2010 році на будинок було виготовлено технічний паспорт, а 09.02.2011 року видано свідоцтво про право власності на ім'я відповідачки. З моменту розлучення спільне майно з відповідачкою не поділили, а з розмов із відповідачкою і дочкою дізнався про плани колишньої дружини продати будинок через її власні борги. Вважає, що будинок був збудований, а земельні ділянки і автомобіль «Мерседес» придбані під час шлюбу, тому це майно є спільною сумісною власністю. У заяві від 24.07.2013 року позивач, крім визнання права на будинок і дві земельні ділянки, просив визнати за ним право і на ? автомобіля «Мерседес Бенц Е-200Т» 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER], та стягнути з відповідачки 25153 гривні коштів, затрачених на облаштування будинку. В остаточній заяві від 29.01.2014 року позивач заявлені вимоги збільшив і просить припинити режим спільної сумісної власності на будинок, земельні ділянки і автомобіль та визнати за ним право власності на 3/5 будинку та земельних ділянок з тих підстав, що після розлучення він за власні кошти добудував його до нинішнього стану, а також на ? автомобіля «Мерседес». Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і пояснив, що у попереднього користувача придбав дві земельні ділянки, через що той відмовився від них і ділянки були виділені його сім'ї на ім'я відповідачки. Під час шлюбу почав будівництво будинку. Працював сам, допомагали родичі, знайомі, сусіди. У 2010 році з відповідачкою розлучився, на той час була зведена коробка будинку і накрита шифером. Після розірвання шлюбу за власні кошти добудував будинок, вставив вікна і двері, змонтував опалення, провів необхідні внутрішні роботи, придбав сантехніку і меблі. Відповідачка у цьому жодної участі не брала, як і будь-які будівельні фірми. Проживав в будинку сам, певний час - з двома доньками від шлюбу з відповідачкою. Від дочок дізнався про бажання відповідачки продати будинок для повернення її власних боргів. Переоформити будинок на дочок вона відмовилась, тому звернувся у суд. Відповідачка в жодне судове засідання не з'явилась. Її перший представник [PERSON] на першому засіданні судового розгляду позов не визнав і пояснив, що будинок був збудований будівельною фірмою «Данмарбуд» за договором підряду з відповідачкою, зареєстрований за останньою після розірвання шлюбу, тому позивач не має на нього жодних прав. Земельні ділянки набуті відповідачкою в ході безоплатної приватизації, тому є особистою власністю відповідачки. В ході судового розгляду провадження в справі зупинялось на час вирішення позову ПП «Данмарбуд» до [PERSON] про стягнення заборгованості за виконані будівельні роботи, відкладалось за заявами сторін, в тому числі, на 14 і 28 лютого, 11 і 24 березня 2014 року. Призначене на 11.03.2013 року засідання було відкладене за заявою відповідачки у зв'язку із зайнятістю її нового представника в іншому судовому засідання. Про час і місце засідання 24.03.2014 року позивачка і її представник [PERSON] були належним чином повідомлені, про що свідчить підпис кожного з них у поштовому рекомендованому повідомленні. Однак у призначений час відповідач та її представник не з'явились, заяв чи клопотань про відкладення розгляду не подали, про причини неявки не повідомили. Позивач та його представник в дане засідання також не з'явились, однак подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримання заявлених вимог і згоду на заочний розгляд позову. За таких обставин суд провів заочний розгляд справи в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. З копій свідоцтва про одруження та рішення Любомльського районного суду від 17.08.2010 року вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 17.09.2000 року. Рішення суду набрало законної сили 07.09.2010 року, тобто з цієї дати відповідно до ч.2 ст.114 СК України шлюб між сторонами припинено. З рішення Любомльської міської Ради Волинської області від 29.09.2000 року №13/46 вбачається, що [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку [ADDRESS] площею 600 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Згідно з актом від 26.10.2000 року вказана земельна ділянка була виділена в натурі. На ім'я відповідачки було затверджено проект забудови вказаної ділянки, копія якого надана під час розгляду справи відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Любомльської райдержадміністрації. Згідно із Державним актом серії ЯБ №663498 на підставі рішення сесії Любомльської міської Ради від 11.05.2007 року №10/65 земельна ділянка(кадастровий номер 0723310100:01:033:0028) передана у приватну власність [PERSON] і зареєстрована у Книзі записів реєстрації державних актів за №010708800184. Як вбачається з рішення Любомльської міської Ради від 29.11.2006 року №5/18, відповідачці надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,06 га по [ADDRESS]. Відповідно до Державного акту серії ЯБ №663473 на підставі рішення сесії Любомльської міської Ради від 22.07.2007 року вказана земельна ділянка(кадастровий номер 0723310100:01:033:0029) передана у приватну власність [PERSON] і зареєстрована у Книзі записів реєстрації державних актів за №010708800183. Згідно із ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п.«а» ч.2 ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Згідно з ч.1 ст.125 ЗК України(в редакції Закону України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із п.5 ч.1 ст.57 СК України(в редакції Закону України від 17.05.2012 року №4766-VI, яка набрала чинності з 13.06.2012 року) особистою власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Однак на час виникнення права власності на спірні земельні ділянки таке положення у ст.57 СК України було відсутнє і закон не відносив їх до особистої власності того з подружжя, на ім'я якого видано Державний акт. Тому з врахуванням чинних на той час положень ч.3 ст.368 ЦК України, ст.ст.57, 60 СК України, п.«а» ч.2 ст.89 ЗК України набуті відповідачкою в порядку приватизації земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу, виходячи із такого правового статусу. Щодо спірного будинку суд встановив наступне. Як вказано вище, щодо спірного житлового будинку було виготовлено проект забудови. З інвентаризаційної книги на цей будинок, витребуваної під час розгляду справи з Волинського обласного бюро технічної інвентаризації і оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що 09.11.2010 року відповідачка замовила видачу технічного паспорта на нерухоме майно, що і було зроблено. 17.12.2010 року на замовлення відповідачки Інспекція ДАБК у Волинській області видала Сертифікат №ВЛ000657 про відповідність закінченого будівництвом житлового будинку і господарських споруд по [ADDRESS] державним стандартам, будівельним нормам і правилам. 25.01.2011 року виконком Любомльської міської Ради рішенням №8 вирішив оформити за [PERSON] право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди за тою ж адресою. 09.02.2011 року на майно відповідачці видано Свідоцтво про право власності, 16.02.2011 року за нею таке право зареєстровано у КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Таким чином, по справі встановлено, що будівництво спірного житлового будинку розпочато виділенням земельної ділянки і виготовленням паспорта забудови у 2000 році, тобто в той час, коли сторони вже перебували у шлюбі. Пояснення представника відповідачки про те, що будівництво велось ПП «Данмарбуд», спростовані в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], які або самі приймали участь в будівництві за усними угодами з позивачем чи в якості його рідні, або як сусіди були очевидцями будівництва позивачем і вказаними особами. Зазначені свідки в судовому засіданні показали, що на момент розірвання шлюбу будинок був зведений, накритий, в ньому були змонтовані вікна і двері, проводились внутрішні оздоблювальні роботи. ПП «Данмарбуд» зверталось до суду із позовом про стягнення з відповідачки вартості виконаних будівельних робіт. Рішенням Любомльського районного суду від 22.04.2013 року позов задоволено у зв'язку із визнанням позову відповідачем, стягнуто з [PERSON] в користь ПП «Данмарбуд» 250105 гривень заборгованості за виконані будівельні роботи. За апеляцією [PERSON], як особи, яка не брала участь в справі, вказане судове рішення 05.11.2013 року скасовано Апеляційним судом Волинської області від з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Підставою рішення суду апеляційної інстанції стало те, що ПП «Данмарбуд» будівельних робіт не виконувало, а визнання позову відповідачкою [PERSON] переслідувало мету збільшення частки в спірному будинку при його поділі в судовому порядку. Крім цього, з рішення Любомльського районного суду від 10.12.2013 року вбачається, що договір №04/10 від 14.03.2010 року на виконання будівельних робіт між ПП «Данмарбуд» і [PERSON] визнано недійсним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків і сторони при його укладанні заздалегідь знали, що він не буде виконаний, оскільки будинок фактично будівництвом закінчений. Із заочного рішення Любомльського районного суду від 17.08.2010 року вбачається, що воно набрало законної сили 07.09.2010 року, тобто з цієї дати шлюб між сторонами розірвано. Офіційно будівництво будинку закінчено 17.12.2010 року, коли видано відповідний Сертифікат, тобто через лише через три місяці після розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, аналіз вищевказаних доказів та фактичних обставин приводить суд до висновку, що спірний будинок збудований під час шлюбу сторін, а незначний проміжок часу від офіційного розірвання шлюбу і прийняття його в експлуатацію не може позбавляти права власності позивача на створене ним під час шлюбу майно. Тому з огляду на положення ч.1 ст.331 ЦК України, ст.60 СК України суд вважає, що є всі підстави для визнання цього нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] за [PERSON] 21.10.2009 року зареєстровано автомобіль «Mercedes-Benz» 1996 року випуску, номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Враховуючи положення ст.ст.57, 60 СК України та реєстрацію права на автомобіль під час шлюбу, суд вважає наявними законні підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя. Отже, твердження позивача про статус спірних будинку, земельних ділянок і автомобіля як спільної сумісної власності подружжя знайшли своє повне і об'єктивне підтвердження. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як вбачається з технічного паспорта на спірний будинок, станом на 09.11.2010 року інвентаризаційна вартість будинку становила 349346 гривень. З цієї вартості за умови рівності часток сторін у майні на кожного з них припадало 174673 гривні. При поданні позову позивач визначив вартість спірного будинку у 438172 гривні на підставі довідки агентства нерухомості «Професійні ріелторські послуги». Відповідачка та її представники таку вартість не оспорювали, з цього приводу заяв чи клопотань, в тому числі, щодо призначення будівельно-технічної експертизи, не подавали. На обґрунтування такої вартості та остаточно заявлених вимог позивач надав копії накладних, квитанцій, договорів про придбання у період 2011-2013 років будівельних і оздоблювальних матеріалів, техніки, меблів тощо на загальну суму понад 170000 гривень. Таким чином, у порівнянні з інвентаризаційною при прийнятті будинку в експлуатацію вартістю чинна на момент розгляду справи вартість будинку об'єктивно підтверджена, а стороною відповідачки не спростована. Тому заявлена позивачем частка у цьому майні арифметично правильна: 438172-174673=263499:438172=0,60 або 3/5. Як вказано вище, будинок введений в експлуатацію через незначний проміжок часу з моменту розірвання шлюбу. З того моменту відповідачка жодної участі в доведенні стану будинку до можливості проживання в ньому не брала, всі роботи проведені за рахунок позивача. Це підтверджено і судовими рішеннями щодо фіктивної участі в будівництві ПП «Данмарбуд», за рахунок чого відповідачка намагалась збільшити свою частку у цьому майні. Тому суд вищенаведені обставини вважає істотними і з огляду на положення ст.372 ЦК України приходить до висновку, що на час розгляду даної справи встановлено підстави для збільшення частки позивача у будинку відповідно до його дійсного стану готовності на час подання позову. У зв'язку з наведеним вимоги позивача щодо визнання за ним права на 3/5 частки будинку є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню. В остаточних вимогах позивач просить визнати за ним право і на 3/5 частки земельних ділянок в порядку ч.4 ст.120 ЗК України з огляду на перехід до нього права на будинок в такій ж частці. На думку суду, такі вимоги безпідставні з наступних міркувань. Згідно із ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. В той же час згідно із ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За обставинами даного спору встановлено, що сторони набули право спільної сумісної власності на будинок і земельні ділянки як подружжя. Припинення режиму спільної сумісної власності на будинок і визнання часток в ньому кожного із сторін після розірвання шлюбу не дає підстав для припинення раніше існуючого права власності як такого взагалі, а лише для визнання цього права як спільного часткового. Таким чином відсутні підстави для висновку про перехід права на земельну ділянку і для застосування ч.4 ст.120 ЗК України. У зв'язку з наведеним вимоги позивача про визнання за ним права на земельні ділянки підлягає частковому задоволенню, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільні сумісній власності. З огляду на встановлений факт набуття права на автомобіль під час шлюбу і вищевказані положення чинного законодавства обґрунтованими є і вимоги щодо визнання права позивача на ? цього майна. Таким чином, остаточно заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому для виконання судового рішення і проведення перереєстрації прав обох сторін даного спору суд вважає за доцільне визнати і припинити режим спільної сумісної власності на спірне майно та визнати за кожним із сторін відповідну частку в ньому відповідно до встановлених фактичних обставин і положень чинного законодавства. За заявою позивача по справі винесено ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний будинок, земельні ділянки і автомобіль. До ухвалення даного судового рішення заяв про скасування таких заходів сторони не подали. З огляду на характер вирішених правовідносин і право відповідача на перегляд заочного рішення та право сторін на апеляційне оскарження суд вважає, що підстави для скасування цих заходів одночасно із ухваленням рішення відсутні. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог позивача, зайво сплачений - повернути позивачу. Позивачем в загальному сплачено судового збору на суму 3402,91 гривню, тому стягненню підлягає 3151,40 гривні, поверненню - 251,51 гривні.

Outcome: partial