Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] , як за колишнім членом колгоспного двору та на 3/4 частини цього будинку в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] та батька [PERSON] . Позов мотивовано тим, що житловий будинок [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Станом на 15\~квітня 1991 року в цьому будинку крім голови двору проживали: [PERSON] сестра голови двору, [PERSON] зять та [PERSON] племінник, які також мають право на частку в майні колгоспного двору, яка становить 1/4 частини вказаного будинку. [INFO] голова двору [PERSON] померла. Оскільки заповіту вона не залишила, то спадкоємицею за законом після її смерті на належну їй 1/4 частини будинку була її рідна сестра [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила її в установленому законом порядку. [INFO] помер [PERSON] , який також на випадок своєї смерті заповідального розпорядження не залишив, тому спадкування відбувалося за законом і спадкоємцями першої черги були дружина спадкодавця [PERSON] та син позивач у справі. Таким чином, належна за життя спадкодавцю частина житлового будинку була успадкована. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , спадщину після її смерті прийняв [PERSON] , була заведена спадкова справа. Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного округу Бублика\~В.\~М. від 12 лютого 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкову частину вказаного житлового будинку з будівлями і спорудами у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач не має іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24\~листопада 2020\~року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08-30 год. 21\~грудня 2020 року. 21 грудня 2020 року підготовче засідання відкладено на 08-30 год. 13 січня 2021\~року. Від представника позивача на адресу суду подано заяву, в якій він підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, розглянувши справу в його та позивача відсутність. У клопотанні від 04 грудня 2020 року (а. с. 50) представник відповідача селищний голова Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області позов визнав, просив розглядати справу за його відсутності. Статтею 206\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК\~України) встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України не здійснювалося. Згідно з довідкою Комунального підприємства «Ніжинське міське бюро технічної інвентаризації» від 30 січня 2020 року № 02869 будинок [ADDRESS] , зареєстрований на праві особистої власності в цілому як колгоспний двір, головою якого є [PERSON] (а. с. 16). Указана обставина підтверджується також довідкою про технічний стан нерухомого майна (а.\~с.\~17), згідно з якою зазначений житловий будинок зареєстрований на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 17 травня 1991 року, виданого Виконавчим комітетом Ніжинської районної Ради народних депутатів, в цілому на праві особистої власності як колгоспний двір за [PERSON] . Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку крім голови двору, [PERSON] , проживали: [PERSON] сестра голови двору, [PERSON] зять та [PERSON] племінник, що вбачається з довідки Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області від 24 січня 2020 року № 26 (а. с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК\~УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991\~року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991\~року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але\~\~не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР\~від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Зі справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними по 1/4. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11\~вересня 2020 року в справі № 740/1141/20 за заявою [PERSON] , заінтересована особа Лосинівська селищна рада Ніжинського району Чернігівської області, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, заяву задоволено повністю: встановлено факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Шатура Ніжинського району Чернігівської області, є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] в с.\~Шатура Ніжинського району Чернігівської області. Таким чином, під час розгляду вказаної справи судом установлено, що мати заявника [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Шатура Ніжинського району, є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Шатура Ніжинського району. Крім цього, установлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] в с.\~Шатура Ніжинського району Чернігівської області, на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , з якою протягом шести місяців проживали: [PERSON] сестра, [PERSON] зять, [PERSON] племінник, що підтверджується довідкою Лосинівської селищної ради Ніжинського району № 35/5/02-24 (а. с. 10). Указане рішення ніким не оскаржувалося та набрало законної сили 22\~жовтня 2020 року. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, установлено, що [PERSON] , будучи єдиною спадкоємицею на майно після смерті своєї рідної сестри [PERSON] , успадкувала належну їй 1/4 частини будинку [ADDRESS] , ставши тим самим власником 1/2 частини цього будинку. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 7), [PERSON] помер [INFO] . Як убачається з наданої на запит суду копії спадкової справи № 373/2008, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] спадщину після його смерті прийняв його син [PERSON] , дружина спадкодавця [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь сина. Спадкоємець частково оформив свої спадкові права, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та на майновий пай. Залишилася неуспадкованою 1/4 частини будинку [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 січня 2015 року серії [NUMBER] (а. с. 6). Згідно з копією спадкової справи № 106/2015, заведеної приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В. М. до майна померлої [INFO] [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся [PERSON] її син, який отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю за життя земельну ділянку. Отже, неоформленою позивачем після смерті матері залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Бублика В. М. від 12 лютого 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову частину вказаного житлового будинку, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а.\~с.\~30). Згідно зі ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.\~182\~ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок, свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Оскільки позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері та батька, позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити спадщину у вигляді будинковолодіння, яке є колгоспним двором, то його права підлягають захисту в обраний ним спосіб, в межах заявлених позовних вимог. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється\~за заповітом\~або за\~законом.\~До складу\~спадщини входять\~усі права\~та обов`язки,\~що належали\~спадкодавцеві на\~момент відкриття\~спадщини і\~не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 15, 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Оскільки позивач [PERSON] прийняв спадщину в установленому законом порядку після смерті свого батька [PERSON] , якому належала 1/4\~частини спадкового будинку, та матері [PERSON] , яка в результаті спадкування після смерті сестри стала власником 1/2 частини вказаної нерухомості, але отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом у порядку спадкування на вказане будинковолодіння не може, то суд вважає наявними правові підстави для визнання за позивачем права власності на частку в зазначеному будинковолодінні в порядку спадкування за законом після смерті матері та батька. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачем права власності на зазначене будинковолодіння в цілому порушує права та законні інтереси інших осіб.

Outcome: approved