Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

У лютому 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що [PERSON] відповідно до укладеного договору № VIXRRX08610208 від 28.03.2008р. отримав кредит у розмірі 4367,56 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, станом на 22.12.2017р. виникла заборгованість у розмірі 15429,05 грн., яка складається з : 14218,14 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 710,91 грн. - штраф (процентна складова). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати. 21.03.2018р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що позовні вимоги викладені в позовній заяві не визнає в повному обсязі та вважає позов безпідставним. Зазначив, що Тростянецьким районним судом 18.12.2013р. винесено рішення, яким з нього було стягнуто заборгованість в розмірі 3190,94 грн. за споживчим кредитним договором № VIXRRX08610208 від 28.03.2008р. на користь ПАТ КБ «Приватбанк», яка існувала станом на 29.10.2013р. В подальшому вищевказане рішення було фактично виконане [PERSON] , в рамках виконавчого провадження №43039018 Тростянецького районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, шляхом переказу суми коштів на рахунок стягувача. Строк дії споживчого кредитного договору № VIXRRX08610208 від 28.03.2008р. закінчився 28.03.2010р. Повторне звернення ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по споживчому кредитному договору № VIXRRX08610208 від 28.03.2008р. в сумі 15429,05 грн., фактично до того ж самого відповідача, з тим самим предметом позову та з тих самих підстав [PERSON] вважає зловживанням процесуальними правами. На підставі вищевикладеного відповідач просив провадження по справі №147/185/18 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України. 04.06.2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказав, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 18.12.2013р. задоволено позов банку про стягнення заборгованості з [PERSON] , відповідно до укладеного договору № VIXRRX08610208 від 28.03.2008р., згідно з яким в рахунок погашення заборгованості за кредитом задоволено суму в розмірі 3190,94 грн. Оскільки погашення заборгованості за вищевказаним рішенням відповідачем на сьогоднішній день проведено лише частково і рішення не виконано в повному обсязі, то договірні правовідносини між сторонами не припинилися і Банк продовжує здійснювати нарахування пені та відсотків. З метою недопущення подальшого зростання заборгованості на суму різниці між поточною заборгованістю та сумою заборгованості, яку було стягнуто за рішенням суду та яка на сьогоднішній день не погашена. Представник позивача вважає, що прийняття рішення Тростянецьким районним судом Вінницької області від 18.12.2013р. не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору і не тягне за собою припинення договору. Стосовно строку позовної давності представник позивача зазначив, що відповідно до п. 5.5 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років. Тростянецьким районним судом Вінницької області винесено рішення від 18.12.2013р., що згідно ст. 264 ЦПК України являється підставою для переривання термінів позовної давності. А отже згідно збільшеного строку позовної давності, який погоджений умовами договору, а також реєстру про відправку позову, строки позовної давності банком не пропущено. Так, на даний час, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позов. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечив. У судове засідання відповідач не з`явився, представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без участі позивача та його представника. Просив відмовити в задоволенні позову та закрити провадження у справі, на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України та, при винесенні рішення, врахувати докази, які були подані на підтвердження сплати боргу за кредитним договором. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що 28.03.2008р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIXRRX08610208, відповідно до умов якого останньому надано в розпорядження кредитні кошти в розмірі 4367,56 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28.03.2010р. (а.с 6). Згідно з положеннями статей 634,638 ЦК України [PERSON] , підписавши анкету-заяву, прийняв пропозицію банку та приєднався до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві. Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу України щодо зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання, що передбачено ст. 510 ЦК України. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Позивач вказує, що внаслідок порушення [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість за кредитним договором. Станом на 22.12.2017р. банком була розрахована заборгованість [PERSON] за кредитним договором, яка становить 15429,05 грн. та складається з: 14218,14 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 710,91 грн. - штраф (процентна складова). При цьому, рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 18.12.2013р. у справі №147/1904/13-ц було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIXRRX08610208 від 28/03/2008р. в розмірі 3190,94 грн., яка визначена станом на 29.10.2013р., а також судових витрат. Вказане судове рішення виконувалось у примусовому порядку та згідно даних виконавчої служби виконавче провадження №43039018 на виконання виконавчого листа № 147/1904/13-ц від 05.02.2014р. закінчено 21.10.2014р. та сума грошових коштів в розмірі 3560,03 грн., з яких 3190,94 грн. заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк», 319,09 грн. виконавчий збір, 50 грн. витрати на проведення виконавчих дій, сплачені [PERSON] . Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18). Враховуючи зазначене, право банку на нарахування процентів, а також інших платежів, передбачених умовами договору, припинилось в момент його звернення до суду із вимогами про дострокове повернення частини позики та сплати процентів. Приймаючи до уваги, що судове рішення від 18.12.2013р. про стягнення заборгованості за кредитним договором було фактично виконано 21.10.2014р., банк вправі вимагати в порядку частини 2 ст. 625 ЦК України нарахувати 3 відсотки річних та застосувати до заборгованості індексу інфляції за період за період з 18.12.2013 (дата ухвалення судового рішення) до 21.10.2014р. (дата фактичного виконання судового рішення). Однак позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги про це не заявляє. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 15429,05 грн. ( 14218,14 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 710,91 грн. - штраф (процентна складова), а тому позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову позивача звільненого від сплати судових витрат без задоволення, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed