Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

у листопаді 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд скасувати арешт автомобіля марки «Nissan» модель «Х-TRAIL» 2.0 І, тип кузова легковий універсал, державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], сірого кольору, 2002 року випуску, накладений ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28.08.2007 по справі №2-3309/07. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про те, що 28.08.2007 в межах цивільної справи Оболонського районного суду м. Києва №2-3309/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в порядку забезпечення позову було накладено арешт на спірне майно, яке належить позивачу на праві власності з 2011 р. на підставі рішення суду, яким визнано її право власності за договором купівлі-продажу укладеним із колишнім власником майна [PERSON] 04.03.2007, тобто до вжиття заходів забезпечення позову, також на момент ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2011 у справі №2-2240 2011 р. про визнання права власності позивачу не було відомо про вказаний арешт, внаслідок чого [PERSON] не є власником спірного майна, та його майнова відповідальність не може бути забезпечення за рахунок майна іншої особи, а тому вказаний арешт є недоцільним та таким, що порушує права [PERSON] на користування та розпоряджання своїм майном. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 27.03.2019 подала заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить слухати справу без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 43). Відповідач у судове засідання не з'явилася повторно, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 35, 41, 42). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28.08.2007 ухвалою Оболонського районного суду м. Києва в рамках цивільної справи №2-3309/07 накладено арешт на автомобіль марки «Nissan» модель «Х-TRAIL» 2.0 І, тип кузова легковий універсал, державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], сірого кольору, 2002 року випуску (а.с. 4). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2011 договір купівлі-продажу автомобіля марки «Nissan» модель «Х-TRAIL» 2.0 І, тип кузова легковий універсал, державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], сірого кольору, 2002 року випуску, укладений між [PERSON] якому даний автомобіль належав на праві Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого Оболонським УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 25.01.2007 і [PERSON] визнано дійсним; визнано за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Nissan» модель «Х-TRAIL» 2.0 І, тип кузова легковий універсал, державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], сірого кольору, 2002 року випуску, а також виключено зазначений автомобіль з акту опису й арешту майна, складеного 07.10.2010 ДВ ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві [PERSON] (а.с. 5-7). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved