Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послалась на те, що 27 червня 2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № DNU0GА08441338, відповідно до якого [PERSON] отримала у кредит грошові кошти у сумі 57 402,40 доларів США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії з цільовим призначенням на умовах, визначених договором. В забезпечення виконання умов даного кредитного договору між цими ж сторонами 27 червня 2007 року був укладений договір іпотеки квартири, належної позивачці, за умовами якого квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку банку. Вказані кредитний та іпотечний договори позивачка просила суд визнати недійсними, оскільки при їх укладенні кредитного договору банком були порушені вимоги ст.. 11, 18, 15, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» (а. с. 2-7). В матеріалах справи наявна заява від представника позивача про розгляд даної цивільної справи за від її відсутності (а. с. 44-45). Представник відповідача у судове засіданні не з'явився, через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилався на те, що при укладенні спірних договору жодних порушень вимог чинного законодавства не було допущено, а також подав заяву про застосування строків позовної давності до даного спору у зв'язку з його пропуском позивачем (а. с. 76-79, 80). Дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти: Судом встановлено, що 27 червня 2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № DNU0GА08441338, відповідно до якого [PERSON] отримала у кредит грошові кошти у сумі 57 402,40 доларів США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії з цільовим призначенням на умовах, визначених договором. В забезпечення виконання умов даного кредитного договору між цими ж сторонами 27 червня 2007 року був укладений договір іпотеки квартири, належної позивачці, за умовами якого квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку банку (а. с. 8-9, 10-12). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 256 ЦК України визначено поняття строку позовної давності, згідно з яким строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності становить 3 роки. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про визнання недійсними кредитного договору № DNU0GА08441338 від 27 червня 2007 року та договору іпотеки квартири від 27 червня 2007 року, приймаючи до уваги, що спірні договори були укладені між сторонами 27 червня 2007 року, а за захистом своїх прав [PERSON] звернулась до суду 06 лютого 2014 року, тобто більше, ніж через шість років після підписання даних договорів, суд приходить до висновку щодо пропущення позивачем трирічного строку позовної давності для звернення до суду з даною позовною заявою, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі між сторонами, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати по даній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed