Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

у лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив: -в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11365242000 від 26.06.2008 року звернути стягнення на предмет застави, а саме - транспортний засіб «Хюндай», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шляхом продажу заставного майна ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям з обліку транспортного засобу у територіальних органах надання сервісних послуг МВС України, а також надання ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; -зобов'язати [PERSON] передати ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» предмет застави - транспортний засіб «Хюндай», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], з комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 26.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11365242000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 27 391 доларів США, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути кредит не пізніше 26.06.2015 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, [PERSON] передано в заставу банку транспортний засіб «Хюндай», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, за позовом банку 28.08.2014 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено рішення про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 861 долар США 34 центи, що за курсом НБУ станом на 25.06.2014 року становило 129 053,56 грн., 7068,65 грн. пені, 1361,22 грн. судового збору. 20.04.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 17, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 30.11.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+». Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» перейшло право вимоги за кредитним договором та договором застави. Позивач зазначає, що з 27.02.2015 року по 02.08.2017 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором становить 132 498,98 грн. та складається з наступного: 9 419,14 грн. - три проценти річних; 77 993,08 грн. - інфляційні втрати; 45 086,76 грн. - проценти за користування кредитом. У зв'язку із чим, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач просить застосувати строк позовної давності. В обґрунтування зазначає про те, що ПАТ «УкрСиббанк» реалізував право, передбачене ст. 1050 ЦК України, односторонньо змінив строк виконання зобов'язання та у липні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. З огляду на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання та з урахуванням приписів ст. 261 ч. 5 ЦК України, перебіг строку позовної давності до даних вимог почався у липні 2014 року та закінчився у липні 2017 року, а до суду позивач з даним позовом звернувся лише у лютому 2018 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2018 року відкрито провадження у справі. З'ясовано наявність відзиву на позов, відповіді на відзив. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, судом встановлено наступне. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 26 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11365242000 (далі - кредитний договір). За умовами п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 27 391 доларів США з терміном повернення не пізніше 26.06.2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних (а.с. 11-15). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, [PERSON] передано в заставу банку транспортний засіб «Хюндай», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (п. 2.1 кредитного договору). Відповідно до п. 2.9 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит у порядку, встановленому кредитним договором. Так, у п. 3.1.2 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту згідно вимог кредитного договору та сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит у випадку, зокрема, порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов'язань за кредитним договором. Розділом 6 кредитного договору врегульовано порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку, відповідно до якого у разі настання будь-якої із подій, що зазначена у п.3.1.2 договору, банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит. У випадку застосування банком вказаного права, банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї суми кредиту, шляхом направлення відповідної письмової вимоги; терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит та плата за кредит - обов'язковою до повернення в повному обсязі банку з 32-го календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення; у випадку неотримання позичальником повідомлення, терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит та плата за кредит - обов'язковою до повернення в повному обсязі банку з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення. Порядок звернення стягнення на предмет застави урегульовано сторонами у розділі 8 кредитного договору, відповідно до якого звернення стягнення на предмет застави здійснюється банком у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором на підставі рішення суду або шляхом застосування позасудових засобів звернення стягнення. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, у липні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.08.2014 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, постановлено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 861,34 долари США, що за курсом НБУ станом на 25.06.2014 року становило 129053,56 грн., 7068,65 грн. пені, та судовий збір (а.с. 16-17). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва залишено без змін. (а.с. 19-21) Вказаними вище судовими рішеннями встановлено наступні обставини. Так, з листопада 2012 року позичальник [PERSON] припинив вносити платежі по кредиту, у зв'язку із чим банку звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення боргу за кредитним договором. Також, встановлено, що надіславши 30.04.2014 року вимогу до основного позичальника [PERSON] та його поручителя [PERSON] про дострокове повернення кредиту, яку відповідачі отримали 08.05.2014 року, ПАТ «УкрСиббанк» тим самим, використовуючи своє право, передбачене кредитною угодою, достроково стягувати заборгованість по кредиту, змінив строки виконання кредитних зобов'язань, обмеживши їх терміном, починаючи з 32 календарного дня з дати отримання вимоги про дострокове повернення кредиту. Тобто, враховуючи, що позичальник [PERSON] та поручитель [PERSON] отримали вимогу 08.05.2014 року, - з 11.06.2014 року. Тобто, одностороння зміна банком дати зобов'язання з повернення кредиту виникла, починаючи з 11.06.2014 року. За змістом ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом достовірно встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» реалізував право, передбачене ст. 1050 ЦК України, односторонньо змінив строк виконання зобов'язання та у липні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, попередньо 30.04.2014 року направивши вимогу позичальнику про дострокове повернення кредиту, яка отримана позичальником 08.05.2014 року, встановивши новий термін виконання зобов'язання, починаючи з 11.06.2014 року.. 20.04.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 17, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с.25 -33). 30.11.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+». Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» перейшло право вимоги за кредитним договором та договором застави (а.с. 34-44). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що у відповідача існує заборгованість за кредитним договором, розрахунок заборгованості складено за період з 27.02.2015 року по 02.08.2017 року заборгованість становить 132 498,98 грн. та складається з наступного: 9 419,14 грн. - три проценти річних; 77 993,08 грн. - інфляційні втрати; 45 086,76 грн. - проценти за користування кредитом. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 2 Закону України «Про заставу» визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у Постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-2251цс16, пред'явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Тобто, направивши 30.04.2014 року вимогу позичальнику [PERSON] про дострокове повернення кредиту та платежів за кредитом, банком встановлено новий строк виконання основного зобов'язання, а саме - 11.06.2014 року, а відтак перебіг позовної давності почався з 12.06.2014 року. З позовом про дострокове стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] банк звернувся у липні 2014 року, з урахуванням приписів ст. 261 ч. 5 ЦК України, перебіг строку позовної давності до даних вимог почався у червні 2014 року та закінчився у червні 2017 року. З даним позовом про звернення стягнення на предмет застави позивач звернувся лише у лютому 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. Згідно ст. 262 ЦК України, заміна сторони у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. За змістом ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив строку позовної давності, про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи викладене, суд надходить до висновку про те, що заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача підлягає задоволенню, як обґрунтована, а відтак у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «АКТИВ+» слід відмовити. Суд відхиляє посилання представника позивача про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, оскільки такі доводи спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Outcome: dismissed