Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У листопаді 2020 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] в якості законного представника [PERSON] , третя особа: Управління «Центр надання адміністративних послуг Шевченківської РДА» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно з яким просить суд: визнати [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №19-722 від 23.05.2020 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї виданої відділом реєстрації фізичних осіб Управління «Центр надання адміністративних послуг Шевченківської РДА м. Києва від. 15.07.2020, опис документів в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , проте вони не поживають у вказаній квартирі з 2000 року, тобто не проживають в квартирі більше одного року, бо є громадянами Іспанії та зареєстровані також в Іспанії, в місті Пальма де Майорка з 21.09.2005 року. Позивач вказує, що відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі кватирою, а факт реєстрації відповідачів порушує її право на на вільне розпорядження і користування майном, позивач позбавлена можливості продати квартиру, бо відповідач вибув разом з дочками на постійне місце проживання за кордон. Позивач вважає, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку із з тривалою понад один рік без поважної причини відсутністю за місце реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по його утриманню житлового приміщення, а тому вона як власник житла вимушена звертатись до суду з вказаною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у користуванні і розпорядження майном. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.07.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в його та в інтересах [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду подав заяву про визнання позову у повному обсязі та просив розгляд справи проводити без його участі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації залишив вирішення справи на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №19-722 від 23.05.2020 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про прав на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №19-722 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №209976019 від 23.05.2020 року (а.с. 9, 10). Таким чином, судом встановлено, що позивач являється власником вказаної квартири Разом з тим, з матеріалів справи підтверджено, а саме згідно з витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб №64916624 у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 05.07.2021 рік зареєстрованими особам є : 1. [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , Дата реєстрації 20.08.1999 рік); 2. [PERSON] ( [INFO] , дата реєстрації [INFO] ); 3. [PERSON] ( [INFO] , дата реєстрації 27.07.2006 року) (а.с. 108). При цьому, згідно з актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 01.09.2020 року складеного мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] встановлено, що починаючи з 18.03.2000 року, фактично не проживаю у вказаній квартирі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] 05.08.2020 року відмовлено у знятті з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно пп.1, п. 1 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого Постановою КМУ від 02.03.2016 №207 (а.с.21). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно вимог ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, а також відсутності відповідача понад один рік, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст.ст. 391,405 ЦК України. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При вирішенні даного спору, суд враховує позицію відповідача, який подав до суду заяву про визнання позову, не заперечує утримувати батька в розмірі визначений позивачем. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840 грн. 80 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved