Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

У лютому 2014 році позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» про стягнення коштів з ПАТ «[PERSON] Аваль» по договорах на вклад Універсальний № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року, № 20/02-02/29 від 15 жовтня 2007 року, укладених між [PERSON] та АППБ «Аваль». Ухвалою суду від 12 березня 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON]. Представник позивача [PERSON] – адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з’явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі. В судове засідання третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] не з’явилась, про причини своєї неявки не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали даної справи, вважає, що позов [PERSON] про стягнення коштів по договорах на вклад універсальний таким, що не підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 жовтня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON], було укладено договір на вклад Універсальний № 20/02-02/39. Згідно предмету цього договору, а саме п. 1.1 визначено, що вкладник передав, а [PERSON] в свою чергу прийняв вклад «Універсальний» на умовах цього договору, грошові кошти в гривні на суму 49 000грн., строком на 6 місяців. Днем закінчення строку вкладу є 15 квітня 2005 року. Згідно умов вказаного договору, пункту 1.2 відсоткова ставка по вкладу встановлюється у розмірі 30% річних. Факт передачі коштів банку по даному договору підтверджується прибутковим касовим ордером Миргородського відділення Полтавського обласного філіалу АППБ «Аваль» від 15 жовтня 2005 року № 4 ( а.с. 13-14,15). Поряд з цим, як зазначено було в позові позивачкою та в судовому засіданні представником її інтересів – адвокатом [PERSON], [PERSON] вказаний вище вкладний рахунок було поповнено 15 квітня 2006 року на суму 21 000 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером від 15 квітня 2006 року №2, 15 жовтня 2006 року на суму 16 000 грн., даний факт підтверджується прибутковим касовим ордером від 15 жовтня 2006 року № 6 та 19 липня 2007 року на суму 80 000 грн., у відповідності до прибуткового касового ордеру № 7 всього на суму 166 000 грн. (а.с.16,17,18). Так, 15 жовтня 2007 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] було укладено договір про вклад Універсальний № 20/02-2/29. Згідно предмету даного договору, а саме п.1.1, вкладник передав, а банк прийняв вклад «Універсальний» на умовах цього договору, грошові кошти в гривні на суму 200 000 тисяч, строком на 6 місяців. Відповідно до умов вказаного договору визначений термін закінчення вкладу 15 квітня 2007 року. Поряд з цим, умовами даного договору, а саме п. 1.2 визначено, що відсоткова ставка по вкладу встановлюється у розмірі 30% річних. Факт передачі коштів відповідачу по даному договору підтверджується прибутковим касовим ордером Миргородського відділення Полтавського обласного філіалу АППБ «Аваль» від 15 жовтня 2007 року № 2 (а.с.19-20,21). Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обов”язків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов”язки. Положенням статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Поряд з цим, частино 2 статті 631 ЦК України визначено строки набрання чинності договору, якою визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення. Статтею 1058 ЦК України визначено, що за договором вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов’язується виплачувати таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» [PERSON] вказала, що договори, на які посилається сторона позивача, між банківською установою та [PERSON], фактично не укладалися і відповідно не є зареєстрованими та не обліковуються в установі банку. Поряд з цим, договори та прибуткові касові ордери, на які посилається позивачка в позові та на укладенні яких наполягав в судовому засіданні представник позивача – адвокат [PERSON], є підробленими, так як містять неправдиву інформацію, в розумінні ст. 358 КК України є підробленими документами, оскільки містять інформацію, яка посвідчує факти, що мають юридичне значення, але не мали місця в об’єктивній реальності. Поряд з цим вказала, що до банківської установи кошти від позивачки [PERSON] не надходили і не відкривалися зазначені у договорах «вкладні» рахунки № 2625480461/39 та №2625480461/29, а також зазначений у прибуткових касових ордерах рахунок №2625480461. Статтею 1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержавною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності та звичаями ділового обороту. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З викладених вище обставин, суд приходить до висновку про правомірність та законність правочинів, укладених між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», оскільки при їх укладенні дотримана форма їх укладення та поряд з цим вказані договори містять всі умови, які є обов’язковими для договору даного виду, а саме: розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору, назву сторін у договорі. Вказані вище обставини та факти спростовують доводи представника відповідача щодо недійсності даних договорів, є безпідставними та юридично невмотивованими. Згідно висновків експерта № 465/42 від 09 січня 2013 року та № 465/41 від 12 січня 2013 року визначено, що спірні правочини від імені банку були підписані [PERSON] (а.с.120-126, 127-132) . Поряд з цим, слід зазначити, що вказане підтверджується довіреностями, виданими на ім’я [PERSON] від 18 березня 2002 року, 17 вересня 2001 року, відповідно до яких остання була наділена правом підписання від імені банку цивільно-правових та господарських угод, договорів, контрактів та за типовими формами договорів, затвердженими керівними органами Банку, предметом яких є: розрахунково – касове обслуговування клієнтів, вклади фізичних осіб, депозити юридичних осіб у іноземній валюті ( а.с.110,111,112). Відповідно до Посадової інструкції Начальника Миргородського відділення Полтавської обласного філіала АППБ «Аваль», затвердженої Керуючим ПОФ АППБ «Аваль» [PERSON] від 30 грудня 2004 року, на [PERSON] покладався обов’язок забезпечення якісного обслуговування клієнтів, залучення та обслуговування багатих, заможних клієнтів, забезпечення контролю за організацією касової роботи у відділенні, за зберіганням готівки, проведенням касових операцій ( а.с.145-150). Таким чином, спірні договори були підписані від імені банку повноважною особою – начальником Миргордського відділення Полтавської обласної дирекції ВАТ «[PERSON] Аваль», яка на час підписання даних депозитних договорів діяла від імені банку, що в свою чергу в ході судового розгляду справи не оспорювалось представником відповідача. Більше того, представником відповідача не заперечувався факт повноважності підпису особи у спірних договорах і прибуткових касових ордерах, які засвідчені були печаткою банківської установи, дійсність і справжність, якої не заперечувалась останньою. Відповідно до висновків експерта № 465/42 від 09.01.2013 року, № 465/41 від 12.01.2013 року та №465/43 від 12.01.2013 року визначено, що в спірних договорах та прибуткових касових ордерах міститься відбитки печатки «Миргородське відділення», Полтавський обласний філіал, акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», код 22550043, які нанесені шляхом безпосереднього контакту документа з рельєфним кліше, виготовленим з дотриманням виробництва печатки ( а.с.120-126,127-132, 133-144). Пунктом 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України передбачено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що вказані прибуткові касові ордери, що були надані позивачем на підтвердження факту передання банківській установі коштів на підставі укладених договорів, є такими, що не можуть підтверджувати прийняття банком готівки від позивача та відповідно бути доказом у справі в зв’язку з їх неспроможністю. Судом встановлено, що прибуткові касові ордери за № 4 від 15 жовтня 2005 року на суму 49 000,00 грн., № 2 від 15 квітня 2006 року на суму 21 000,00 грн. № 7 від 19 липня 2007 року на суму 80 000,00 грн., № 2 від 15 жовтня 2007 року на суму 200 000,00 грн. є такими, що відповідають вимогам Інструкції про касові операції у банках України. Поряд з цим, суд приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що прибутковий ордер № 6 від 15 жовтня 2006 року на суму 16 000, 00 грн. є таким, що не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України, оскільки даний прибутковий касовий ордер не містить підпису працівника банківської установи, який прийняв готівку, а саме в реквізиті «Прийняв касир» підпис відсутній. Так, Інструкцією про касові операції в банках України встановлено, що документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампу) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ (система автоматизації банку). Таким чином, зважаючи на вказані обставини та факти позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення коштів за прибутковим касовим ордером № 6 від 15 жовтня 2006 року є такими, що до задоволення не підлягають, оскільки даний прибутковий касовий ордер є таким, що не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України в зв’язку з тим, що не містить основних реквізитів , які є обов’язковими для даного виду банківських документів. Поряд з цим, судом встановлено, що ордери за № 4 від 15 жовтня 2005 року на суму 49 000,00 грн., № 2 від 15 квітня 2006 року на суму 21 000,00 грн., № 7 від 19 липня 2007 року на суму 80 000,00 грн., № 2 від 15 жовтня 2007 року на суму 200 000,00 грн. є такими, що підтверджують внесення позивачем [PERSON] коштів до банківської установи, тобто свідчать про те, що дотримана письмова форма договору банківського вкладу. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зважаючи на наведені вище факти та норми ст. 204 ЦК України, суд критично відноситься до доводів представника відповідача на предмет невідповідності змісту вказаних ордерів вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженою Постановою Правління національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, оскільки положення вказаної Інструкції встановлюють порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій і не встановлюють будь-яких обов’язкових правил поведінки для клієнтів банку. У правовідносинах [PERSON] з банком касові операції проводили працівники банку, а не вкладник, тому відповідальність за порушення працівниками банку положень вказаної вище Інструкції та інших внутрішніх банківських документів несуть лише працівники банківської установи. Судом встановлено, що прибуткові касові ордери за № 4 від 15 жовтня 2005 року на суму 49 000,00 грн., № 2 від 15 квітня 2006 року на суму 21 000,00 грн., № 7 від 19 липня 2007 року на суму 80 000,00 грн., № 2 від 15 жовтня 2007 року на суму 200 000,00 грн. мають підписи посадової особи, достовірність та повноваження якої засвідчені печаткою банку і підтверджується висновками зазначених вище почеркознавчих експертиз. Слід зазначити, що відповідно до Посадової інструкції начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції «[PERSON] Аваль» [PERSON] на час укладення спірних договорів мала право на заміщення будь-якого працівника, в тому числі і касира, а також забезпечувала стан організації касової роботи відділення. Таким чином, суд ставиться критично до доводів представника відповідача про те, що коштивід [PERSON] приймалися не в касі банку та не касиром, що є підставою на думку представника відповідача для відмови в задоволенні позову [PERSON]. Поряд з цим, слід зазначити, що у відповідності до п. 6.4 спірних договорів визначено, що банк бере на себе зобов’язання нести відповідальність за дії службовця, уповноваженого приймати вклади від фізичних осіб, як за свої власні. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на те, що кошти від [PERSON] за вказаними договорами до каси банку не надходили, рахунок по ним не відкривався і рахунок в касових ордерах не в повній мірі співпадає з рахунком у договору, оскільки дані доводи суперечать факту передачі позивачкою [PERSON] коштів відповідальним працівникам банку, тим більше, що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахунків відноситься до компетенції та обов’язків банківської установи. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 визначено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до п.3 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089, приймання готівки: від юридичних осіб – резидентів та представництв – нерезидентів – для зарахування на власні поточні рахунки; - від уповноваженого представника нерезидента – суб’єкта підприємницької діяльності – для зарахування на розподільчий рахунок в іноземній валюті, відкритий цим банком резиденту - суб’єкту підприємницької діяльності; - від фізичних осіб – на поточні вкладні (депозитні) рахунки та перекази без відкриття рахунку; - за прибутковим касовим ордером – від працівників та клієнтів уповноваженого банку за внутрішньобанківськими операціями; - за документами, установленими відповідною платіжною системою: від фізичних осіб – на відправлення переказу, який приймається в готівковій формі. Відповідно до пункту 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції Про касові операції у банках України визначено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Поряд з цим, законодавцем визначено, що квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампу) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Крім того, пунктом 2.1 Положення « Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» визначено, що грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського вкладу та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. Таким чином, згідно ч.3 ст. 1058, ч.2 ст. 1068 ЦК України, пункту 2.1 Положення визначено, що відкриття відповідних рахунків та облікування на них грошових коштів у національній та іноземній валюті, залучених від юридичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов’язком банку, відповідно до якого банк зобов’язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, у день надходження до банку відповідного розрахункового документа. Поряд з цим, згідно ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, п.8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції визначено, що письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності ( банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, які в свою чергу, є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Крім того, суд критично відноситься до тверджень представника відповідача [PERSON], про те, що поповнення [PERSON] вкладу за договором № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року на суму 21 000 грн. та на суму 80 000 грн. 19 липня 2007 року суперечить пункту 6.2 договору, яким передбачено, що строк дії цього договору не продовжується, а після закінчення строку вкладу згідно з пунктом 1.1, сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються Банком на момент його укладання. В судовому засіданні представник відповідача наголосила, що пунктом 1.1 договору № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року визначений термін його дії до 15 квітня 2005 року. Таким чином, згідно зі ст.ст. 626,1058,1059 ЦК України договори банківського вкладу є двосторонніми договорами, що повинні укладатися у письмовій формі, а тому відповідно до вимог ст.ст. 202, ч.2 ст. 207 п.2 частини 1 ст. 208, ст. 638 ЦК України повинні підписуватися обома його сторонами. В зв’язку з тим, що між позивачкою [PERSON] та банком не укладалися додаткові угоди до договору на вклад про зміну п.1.1 та п.6.2, тому підстави для задоволення вимог позивача про стягнення коштів, начебто переданих банку як поповнення вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного п.1.1 договору, після 15 квітня 2005 року відсутні. Судом не приймаються до уваги дані твердження представника відповідача за наступних обставин. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обов”язків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов”язки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов”язків. Більше того, судом встановлено, що позивачкою вчиинено ряд конклюдентних дій у відповідності п. 2.5 оспорюваноного договору. Законодавцем визначено поняття конклюдентих дій – це звичайна за таких обставин поведінка особи, з якої ясно випливає намір (бажання) особи здійснити правочин на заздалегідь відомих умовах. Вказані доводи представника відповідача [PERSON] спростовуються пунктом 2.5 вказаного оспорюваного договору, яким визначено, що вкладник має право поповнювати вкладний рахунок. Поряд з цим слід зазначити, що даний договір та істотні умови договору є законними та чинними, тому твердження представника відповідача є надуманими та юридично невмотивованими. При цьому, слід зазначити, що відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов’язком банку. Таким чином, судом встановлено, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не є недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно – правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відсутність у відповідача банківських рахунків на ім’я позивача, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від [PERSON], що в свою чергу свідчить про невиконання банківською установою своїх обов’язків за договорами банківського вкладу. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено – ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого права. Поряд з цим, статтею 41 Конституції України визначено, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов’язання мають виконуватися відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що у відповідності до п. 3.2.3 спірних договорів вкладних має право по закінченню строку договору отримувати всі належні йому суми коштів за договором готівкою. Поряд з цим законодавцем визначено, що у відповідності до ст.1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов’язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Крім того, законодавцем прямо заборонено обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається у відповідності до ст. 1074 ЦК України. Таким чином, виходячи з системного аналізу діючого законодавства, яке регулює дані правовідносини, та зважаючи на вказані вище обставини та факти встановлені судом, ПАТ «[PERSON] Аваль» зобов’язаний повернути позивачу, внесені останньою суми вкладів : - згідно договору № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року вклад на суму - 150 000 грн.; - згідно договору № 20/02-02/29 від 15 жовтня 2007 року вклад на суму - 200 000 грн.. Пунктом 2 частини1 статті 268 ЦК України визначено, що позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Суд критично, відносить до доводів представника відповідача про пропущення позивачкою [PERSON] загальних строків давності звернення до суду з позовом про повернення вкладів, оскільки вказані доводи прямо суперечать положенню ст. 268 ЦК України, так як загальні строки давності не поширюються на дані правовідносини, які виникли між [PERSON] та ПАТ «[PERSON] Аваль» щодо видачі вкладів. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача за довіреністю [PERSON] щодо того, що розмір відсотків, передбачений п.1.2 спірних договорів, не відповідає розмірам процентної ставки, встановленим на той час рішенням Комітету з управління активами та пасивами АППБ «Аваль», з огляду на що вказані договори в цій частині є нікчемними і не можуть, зазначені в них, розміри процентної ставки взяті за основу для розрахунку відсоткової ставки по договору. Статтю 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приймаючи до уваги той факт, що відповідач повністю відмовився виконувати взяті на себе зобов’язання , передбачені пунктом 3.3.3. договорів в частині повернення відсотків за користування коштами позивачки в розмірах, визначених п.1.2 договорів, суд , приходить до висновку, що : - за договором на вклад Універсальний № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року сума відсотків за користування вкладом становить 7 249 грн. ( розрахунок: 49 000 х 30%/365 днів х 180 днів); - за договором на вклад Універсальний № 20/02-02/29 від 15 жовтня 2007 року сума відсотків за користування вкладом становить 29 589 грн. ( розрахунок: 200 000 х 30%/365 днів х 180 днів). Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник , який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідач після закінчення строків договорів не повернув на першу вимогу [PERSON] вклади і відповідно безпідставно утримав кошти позивача, тому у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню 3% річних від прострочених сум. Так, після закінчення строку вкладу по договору № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року, відповідач на вимогу [PERSON], яка надійшла на адресу банківської установи 26 вересня 2013 року та 30 грудня 2013 року не повернув вклади та відсотки по ним, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, банк зобов’язаний сплатити 3% річних від простроченої суми з 31 грудня 2013 року по 10 лютого 2014 року ( за 40 днів) складає 516,98 грн. (150 000 грн. + 7 249 грн) х 3%:365х 40 днів = 566, 11 грн.). Після закінчення строку вкладу по договору № 20/02-02/29 від 15 жовтня 2007 року, відповідач на вимогу [PERSON], яка надійшла на адресу банківської установи 26 вересня 2013 року та 30 грудня 2013 року, не повернув вклади та відсотки по ним, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, банк зобов’язаний сплатити 3% річних від простроченої суми з 31 грудня 2013 року по 10 лютого 2014 року ( за 40 днів) складає 754,8 грн. (200 000 +29 589 грн. х 3%:365х 40 днів = 754,8 грн.). Поряд з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з банківської установи пені в розмірі 0,05% від неповернутих сум вкладів за кожен день прострочення виконання грошових зобов’язань, але в межах однорічного строку позовної давності, передбаченого п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України. Таким чино, у відповідності до п. 4.1. договору № 20/02-02/39 від 15 жовтня 2005 року, відповідач має сплатити на користь [PERSON] пеню в розмірі 0,05% від неповернутої суми вкладу та відсотків за кожен день прострочення ( з 31 грудня 2013 року по теперішній час 10 лютого 2014 року – 40 днів) виконання грошового зобов’язання , яка складає 3 144,98 грн. ( розрахунок 157 249 грн. суми неповернутого вкладу з відсотками х 0,05% х 40 днів = 3144,98 грн.). У відповідності до п. 4.1. договору № 20/02-02/29 від 15 жовтня 2007 року, відповідач має сплатити на користь [PERSON] пеню в розмірі 0,05% від неповернутої суми вкладу та відсотків за кожен день прострочення ( з 31 грудня 2013 року по теперішній час 10 лютого 2014 року – 40 днів) виконання грошового зобов’язання , яка складає 4 591,8 грн. ( розрахунок 229 589 грн. суми неповернутого вкладу з відсотками х 0,05% х 40 днів = 4 591,8 грн.). За таких обставин суд приходить до висновку, про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в зазначеній вище частині. Відповідно до ст. 88 ЦК України , якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення в дохід держави судовий збір в розмірі 3 654 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial