Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказував на те, що 05.04.2012 року на 22 км + 420 м автодороги Київ-Одеса, у Києво-Святошинському районі, Київської області відбулось ДТП з вини відповідача [PERSON], який керуючи автомобілем [NUMBER], перед зміною напрямку руху проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «АUDI-100» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Автомобіль «FAW CA3252» д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON], належить на праві приватної власності [PERSON] В результаті ДТП механічні пошкодження отримав автомобіль позивача, а самому позивачу було сприченого легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад його здоров»я, внаслідок чого він був змушений пройти стаціонарне лікування в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги з 05.04.2012 року по 26.04.2012 року, після чого в подальшому позивач продовжував тривале амбулаторне та стаціонарне лікування. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля [NUMBER] була застрахована у ПАТ «СТ «Іллічівське», згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/5137715 від 25.06.2011 року. ПАТ «СТ «Іллічівське» в межах лімітів відповідальності виплатило [PERSON] 49490 грн. страхового відшкодування за завдану шкоду майну (матеріальну) та 2906 грн. 05 коп. за завдану шкоду здоров»ю. З огляду на неповне відшкодування спричиненої матеріальної шкоди, [PERSON] просив суд стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у сумі 90 000 грн. 00 коп. (яка включає в себе різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та фактично завданою матеріальною шкодою, зіпсований внаслідок ДТП одяг у сумі 5000 грн., втрачений заробіток (дохід) у сумі 12123 грн. 23 коп. за квітень, травень, листопад 2012 року; витрати на лікування у сумі 5000 грн.) та моральну шкоду у сумі 250 000 грн. 00 коп. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 18.12.2013 року у справі призначено судову психологічну експертизу, у зв'язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с.112-113). Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 25.04.2014 року у зв»язку з неможливістю проведення судової психологічної експертизи у справі було відновлено провадження (а.с.121). Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 04.06.2014 року у справі призначено судову психологічну експертизу, у зв'язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с.137-138). У листопаді 2014 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов висновок судово-психологічної експертизи, складений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, у зв'язку з чим провадження у справі було відновлено та призначено розгляд справи у судовому засіданні (а.с.171). Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, позовні вимоги пред»явлені до [PERSON] не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні, крім того, подав до суду письмові заперечення на позов. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання 18.02.2015 року не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 05.04.2012 року приблизно о 10.00 год. на 22 км. + 420 м. автодороги Київ-Одеса, у Києво-Святошинському районі, Київської області, спричинив ДТП керуючи автомобілем [NUMBER], перед зміною напрямку руху проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «АUDI-100» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 10.1 ПДР України. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.05.2012 року водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.6). Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON], вказаний факт сторонами не оспорюється. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Відповідно до ст. 386 ч.2 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля [NUMBER] була застрахована у ПАТ «СТ «Іллічівське», згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/5137715 від 25.06.2011 року (а.с.56). Зі звіту №567 про оцінку майна від 21.06.2012 року вбачається, що матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «АUDI-100» д.н.з. [NUMBER] складає 59 942 грн. 29 коп. (а.с.19-20). ПАТ «СТ «Іллічівське» виплатило страхове відшкодування шляхом перерахування коштів на рахунок [PERSON], а саме: страхове відшкодування у сумі 49 490 грн. 00 коп. (шкода завдана майну) та у сумі 2906 грн. 05 коп. (шкода завдана здоров»ю), що підтверджується платіжними дорученнями №6948 від 22.08.2012 року та №6978 від 23.08.2012 року (а.с.57). Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування. Відповідно до вимог ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначений у договорі, страхову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За правилами ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. У той же час відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лише у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов»язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. З наведеного вбачається, що оскільки ПАТ «СТ «Іллічівське» позивачу було виплачено страхове відшкодування у сумі 49 490 грн. 00 коп., тому у відповідача [PERSON], як особи яка завдала шкоду, необхідно стягнути різницю розміру матеріальної шкоди у сумі 10 452 грн. 29 коп. (59 942 грн. 29 коп. - 49 490 грн. 00 коп.), у той же час матеріальна шкода за зіпсований внаслідок ДТП одяг у сумі 5000 грн. та втрачений заробіток (дохід) у сумі 12123 грн. 23 коп. залишалась недоведеною належними та допустимими доказами. Щодо стягнення 5000 грн. витрат на лікування, то суд, зважаючи на викладені обставини справи та приписи чинного законодавства, виходячи з того, що ліміт відповідальності страховика ПАТ «СТ «Іллічівське» за спричинену шкоду здоров»ю за наведеним полісом є значно вищим від позовних вимог [PERSON] за завдану шкоду здоров»ю внаслідок ДТП, тому суд вважає, що саме зазначена страхова компанія (як страховик) у разі доведення [PERSON] належними та допустими доказами завдання його здоров»ю шкоди у більшому розмірі ніж він отримав страхове відшкодування, повинна цю шкоду відшкодувати шляхом добровільної виплати додаткового страхового відшкодування або за рішенням суду у разі відмови. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги, щодо стягнення матеріальної шкоди необхідно задовольнити частково, оскільки вони частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування. Позовні вимоги [PERSON] про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що внаслідок ДТП він переніс психічний стрес у зв»язку зі спричиненням йому тілесних ушкоджень та тривалим розладом здоров'я. У зв'язку з протиправною поведінкою відповідачів позивач втратив спокій, у нього з»явилось безсоння та сильні головні болі. Позивачем опанував страх можливої втрати постійного місця роботи, оскільки позивача у зв'язку із захворюванням пов'язаним з отриманням тілесних ушкоджень тимчасово перевели на іншу (не кваліфіковану) роботу, за оплату якої позивач отримав заробіток значно менший ніж за попередньою посадою. В результаті ДТП було порушено звичний спосіб життя позивача, він та його сім»я тривалий час не можуть користуватись автомобілем, у зв'язку з чим терплять незручності, що приводять до моральних страждань. Свідок [PERSON] (сусід позивача, перебуває з ним у дружніх відносинах) показав суду, що знає, що 05.04.2012 року [PERSON] повертаючись додому у м. Київ потрапив у ДТП, внаслідок отриманих ушкоджень його забрали до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. [PERSON] був у лікарні більше місяця і свідок його провідував два рази на тиждень. Також, свідок показав, що раніше [PERSON] був веселий, охочий до спілкування, а після ДТП став замкнений, став всього боятися, почав розмовляти сам з собою. Зі слів позивача, свідок знає, що винуватець ДТП до [PERSON] у лікарню не приходив, не цікавився станом його здоров'я, [PERSON] звертався до відповідачів за допомогою, але вони йому відмовили. Пошкоджений автомобіль позивач так і не відремонтував, однак отримав якусь суму відшкодування від страхової компанії. Свідок [PERSON] (працював з позивачем на одній АЗС, перебуває з ним у дружніх відносинах) показав суду, що у день коли сталась ДТП, йому зателефонували і він приїхав на місце ДТП. Свідок два рази їздив у лікарню до [PERSON], який був у тяжкому стані та навіть не міг розмовляти. Після ДТП [PERSON] так і не відновився остаточно, власним автомобілем не користувався, оскільки він був сильно пошкоджений, окрім того, позивач вже не міг самостійно ним керувати. [PERSON] вийшов на роботу десь через місяць після ДТП. Свідок [PERSON] (дружина [PERSON] з 1975 року) показала суду, що 05.04.2012 року в день ДТП, їй подзвонили лікарі з телефону її чоловіка та повідомили про ДТП та те, що [PERSON] везуть до лікарні, а він був без свідомості у цей час. Вигляд [PERSON] був жахливий, він був весь у крові, перебував у тривожному стані, іноді плакав та непритомнів. Після ДТП [PERSON] став зовсім іншою людиною, у нього погіршилась пам»ять, емоційний стан став непередбачуваний, погіршився сон, почались проблеми на роботі, він змушений був проходити лікування у лікаря-психіатра. Відповідачі не допомагали, однак свідок з чоловіком до них по допомогу не звертались. Одяг, в якому був [PERSON], був весь у крові та зіпсувався, тому його вимушено викинули. Страховою компанією було виплачено біля 50 000 грн. на ремонт автомобіля і все, автомобіль забрала страхова компанія та не повернула його і не відремонтувала. Водій з вини якого сталась ДТП один раз приходив у лікарню, однак лікарі не дозволили йому поговорити з [PERSON] у зв'язку з тяжким станом його здоров'я. Ухвалою суду від 04.06.2014 року у справі було призначено судову психологічну експертизу, у зв'язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с.137-138). Ухвалою суду від 25.11.2014 року відновлено провадження у справі, оскільки експертиза згідно ухвали суду від 04.06.2014 року проведена, висновок експерта разом з матеріалами справи надійшли до суду (а.с.171). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №7431/14-32 від 13.11.2014 року позивачу [PERSON] спричинені страждання (моральна шкода) у ситуації, що досліджується цією цивільною справою. Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані [PERSON] відповідачами страждання може становити 96 МЗП, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення рішення судом (а.с. 165-170). Виходячи з того, що на день ухвалення судом рішення розмір мінімальної заробітної плати в Україні згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» становить 1218 грн., суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, та стягнути на його користь саме із [PERSON] моральну шкоду у сумі 116 928 грн. 00 коп. (1218 грн. х 96 ). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги частково ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи частково підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial