Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] , Авторського проекту [PERSON] , про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію, поширену [INFO] на веб-сайті: [INFO] в програмі « [INFO] »; визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, поширену інформацію на веб-ресурсі: [INFO] ; зобов`язати відповідачів спростувати протягом п`яти днів, з дня набрання законної сили рішення суду, недостовірну інформацію, поширену відносно нього, шляхом розміщення на веб-сайтах вступної та резолютивної частини рішення у цій справі під заголовком «[INFO]». Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] , на відео, що міститься в мережі Інтернет за посиланням [INFO] в програмі « [INFO] » [PERSON] поширено про нього недостовірну та негативну інформацію. Висловлювання [PERSON] які стали приводом для звернення до суду наведені у дослідницькій частині висновку семантико- текстуальної (лінгвістичної) експертизи від 13.09.2019 року. Поширення спірної інформації, викликала значний суспільний резонанс (242 894 переглядів), шквал негативних коментарів, однак [PERSON] і надалі продовжувала нав`язувати публіці думку про його нібито психічну хворобу, з метою його (позивача) дискредитації шляхом репосту відео-ресурсу на каналі [INFO] під назвою « [INFO] » (314 775 переглядів) та здійснювала ряд дописів у мережі Фейсбук за посиланням: [INFO] . Поширена інформація, є такою, що порушує його особисті немайнові права та зачіпає честь та гідність, а також завдає непоправної шкоди його діловій репутації, як публічній людині. Зазначає, що носіями інформації про нього, наведеної в спірних відео, в репліках [PERSON] виступає такий мовний засіб як дискурсивні засоби подання негативної інформації з використанням нейтральної в оцінному плані лексики, до яких належать вибір повідомлюваних відомостей, вибір контексту, у який вводиться інформація, тип аргументації та вибір аргументів, зміст яких полягає у тому, що відповідач аргументує це розладами у психічному стані актора, або навіть наявністю у нього серйозних психічних захворювань. З огляду на характер використаних мовних засобів, інформація, яка була поширена відповідачами, є твердженням про факти, яких не існувало, і які не можуть бути підтверджені. Інформація, яка була поширена відповідачами не містить алегорій, сатири, гіпербол не є припущенням чи критикою, її цілком можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями. Таким чином, оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких ніколи не існувало та які не були перевірені відповідачами і які не можуть бути підтверджені, остання підлягає спростуванню. В подальшому, позивач, в особі представника, подав суду клопотання про зміну (виключення) «[INFO] » зі складу відповідачів (а.с. 108). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою від 03.02.2020 року здійснено перехід справи зі спрощеного провадження без повідомлення сторін, у розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено справу у підготовче судове засідання. 27.03.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому остання заперечила позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві. Зокрема зазначила, що [INFO] на телеканалі « [INFO] » в ефірі та в мережі Інтернет на відео-ресурсі каналі youtube було опубліковано інтерв`ю з [PERSON] у складі випуску « [INFO] » з [PERSON] ( [INFO] ). «[INFO] » - це проект особистісних інтерв`ю, мета якого - зняти маски з публічних осіб. Щотижня вона зустрічається з різними публічними особами для випуску телепередачі. Перед тим, як почати інтерв`ю вона готує перелік питань для певної особи з якою планується випуск передачі. Під час відповіді на її питання в передачі «[INFO]»: «[INFO] ». Враховуючи вказане інтерв`ю, вона вважає, що не поширювала відносно позивача негативну інформацію, а лише переказала слова, сказані ним під час інтерв`ю в «[INFO]». Крім того, зауважила, що позивачем на дослідження експерту було надано лише скріншот сторінки в соціальній мережі [INFO] , але не було надано самого інтерв`ю [PERSON] , як першоджерела поширення інформації про своє життя, що в свою чергу нівелює висновок експертизи, оскільки її ( [PERSON] ) висловлювання є фактичними даними, висловленими самим позивачем під час інтерв`ю. Також позивачем не було доведено, що висловлювання до посту у [INFO] , здійснені саме нею. Звернула також увагу суду на те, що жодного доказу існування спірного посту, позивачем не надано. При переході за посиланням [INFO] зазначається, що контент недоступний. Щодо висловлювань про психічне здоров`я позивача вказує, що оціночні судження не підлягають доказуванню, отже не можуть бути спростовані. Будучі публічною особою, позивач повинен бути готовий до підвищеного рівня критики на свою адресу, порівняно з приватною особою, в т.ч. критики в грубій формі. Посилаючись на наведене у відзиві, просила відмовити у задоволені позову. Дослідивши матеріали справи, в т.ч., переглянувши в нарадчій кімнаті CD-диск, наданий позивачем, та CD-диск з записом передачі « [INFO] » з [PERSON] за [INFO] р., наданий відповідачем, вислухавши представників сторін, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, стаття 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] на Ютуб-каналі за посиланням: [INFO] в програмі « [INFO] » відбувся ефір, де гостем була [PERSON] . Позивач вказує, що деякі з висловлювань [PERSON] на цьому ефірі порушують його честь, гідність та ділову репутацію, а саме ті, які наведені у дослідницькій частині висновку №2867 семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи від 13.09.2019 року (додаток до позову). Вказуючи на те, що поширення такої інформації, не зважаючи на її недостовірність, викликала значний суспільний резонанс, шквал негативних коментарів, однак це не спинило відповідача [PERSON] , яка в свою чергу продовжувала регулярно насаджати думку про нібито його (позивача) психічну хворобу, з метою його дискредитації, шляхом «перепосту» відео-ресурсу на каналі [INFO] під назвою « [INFO] », та здійснювати ряд дописів у мережі facebook за посиланням: [INFO] , повний текст яких наведений у дослідницькій частині висновку №2867 семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи від 13.09.2019 року (додаток до позову). Як вбачається з висновку №2867 семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи від 13.09.2019 року, предметом дослідження є репліки [PERSON] , опубліковані в соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] (наведені у питанні 1) та зафіксованих на відео, що міститься в мережі Інтернет за посиланням [INFO] : «[INFO] <говорять одночасно, нерозбірливо> ( [INFO]…». У висновку цієї ж експертизи, яка додана до позову, вказано, що «… висловлювання, наявні у текстах реплік [PERSON] , опублікованих на сторінці в соціальній мережі Facebook за посиланням [INFO] та зафіксованих на відео, що міститься в мережі Інтернет за посиланням [INFO] , містять інформацію негативного характеру про [PERSON] …. Вказані висловлювання є твердженнями (фактичними даними), а не оціночними судженнями… експерт [PERSON] ». Досліджуючи наданий відповідачем CD-диск з записом ефіру передачі «[INFO]» від [INFO] року, де гостем програми [PERSON] був [PERSON] , вбачається, що останній багато розповів про себе, свою професію, про свою політичну позицію, про факти перебування його в АТО, про своє волонтерство, тощо. На спірному ефірі (23.04.2019 року) відповідач переказала саме ту інформацію, яку отримала від самого позивача [INFO] в рамках програми «[INFO]», яка крім того міститься в мережі Інтернет на каналі Youtube, за посиланням: [INFO] . Що стосується поширеної відповідачем [PERSON] інформації щодо позивача в мережі Facebook, суд зазначає таке. Позивачем до позову, в якості доказу, надано копію висновку №2867 семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи від 13.09.2019 року (а.с. 23-32), на вирішення якої поставлено питання: «чи міститься в письмових висловлюваннях [PERSON] опублікованих на сторінці в соціальній мережі Facebook, за посиланням: [INFO] інформація негативного характеру щодо [PERSON] ». Висновком цієї експертизи встановлено, що висловлювання, наявні у тестах реплік [PERSON] , опублікованих в мережі Facebook за посиланням: [INFO] містять інформацію негативного характеру про [PERSON] і є твердженнями (фактичними даними), а не оціночними судженнями. В той же час, посилання [INFO] , на час розгляду справи є недоступним для перегляду, за таких обставин суд позбавлений можливості надати оцінку твердженням позивача про негативні висловлювання щодо нього до посту у мережі Facebook з боку відповідача [PERSON] . У відповідності до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у вказаній Постанові, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому, суди мають враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ, як джерело права. Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 р. по справі у справі «Лінгенс проти Австрії» та від 25 червня 1992 року по справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» вказано, що «слід чітко розрізняти факти та оцінні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню». У пункті 3 рішення по справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» від 31.07.2007 р. зазначено, що «Суд постійно дотримувався тієї точки зору, що наявність фактів може бути продемонстровано суду, що розглядає позов про деформацію, то правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає». Оспорювану інформацію можна перевірити на предмет її істинності, дійсності. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності; гідність та честь фізичної особи є недоторканними та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів У країни, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод передбачено обмеження при вираженні своїх поглядів: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві … для захисту репутації чи прав інших осіб…». У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим у явленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Судом встановлено, що спірна інформація, поширена відповідачем [PERSON] [INFO] на відео, що міститься в мережі Інтернет на Youtube-каналі за посиланням: [INFO] в Авторському проекті [PERSON] є не оціночними судженнями, а фактичними твердженнями, подіями які мали місце, які можна перевірити, при цьому першоджерелом цих фактичних тверджень є сам позивач, який приймаючи участь у передачі «[INFO]» на ТОВ «5 Канал ТВ» надавав інтерв`ю ведучій [PERSON] . За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію, поширену в програмі « [INFO] » ( [INFO] ) не підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача в частині визнання недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію, поширену в мережі Facebook за посиланням: [INFO] також не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість. Позивачем не доведено, що спірна інформація (пост) дійсно була опублікована (в мережі Інтернет відсутній спірний контент), не доведено, що коментарі до публікації здійснені саме [PERSON] . Отже, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Згідно клопотання від 12.08.2020 року, зареєстрованого за вх.№113771 від 14.08.2020 року (а.с. 107-108) позивач, в особі свого адвоката, відмовився від своїх вимог до відповідача - [INFO]». Відповідно до ст. ст. 76, 80, 81 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності дійшов висновку про відмову у задоволені позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed