Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживача туристичних послуг шляхом стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди за невиконання договору про захист прав споживачів та відшкодування матеріальної шкоди та просила суд: стягнути з ФОП [PERSON] на її користь у якості відшкодування збитків грошові кошти у розмірі 60 145,00 грн., а також суму моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн., та пені за невиконання послуги 3 608,70 грн., таким чином всього стягнути 88 753,70 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 7 липня 2018 року між [PERSON] та турагентом у формі ФОП [PERSON] був укладений Договір про надання туристичних послуг (туристичне обслуговування) за № 001436483. Відповідно до цього Договору Відповідач зобов`язувався надати Позивачу комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а Позивач зобов`язувався оплатити ці послуги. Проте, ФОП [PERSON] взятих на себе обов`язків не виконала, що призвело до того, що позивачці не було надано комплекс туристичних послуг відповідно до умов договору, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом та з заявою про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу на усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику. 19 січня 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій вона просила: стягнути з ФОП [PERSON] на її користь у якості відшкодування збитків грошові кошти у загальному розмірі 73 989,62 грн., з яких 60 145,00 грн. складає основна сума заборгованості за невиконаним Договором на туристичне обслуговування за № 001436483 від 07 липня 2018 року, 9 454,86 грн. - інфляційні втрати, 4 389,76 грн. - штрафні санкції. 19 січня 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва від позивача надійшла повторна заява про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача туристичних послуг шляхом стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди за невиконання договору. Позивач в судове засідання не з`явилася, надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання повідомлена належним чином, відзив не надавала. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 7 липня 2018 року між [PERSON] та турагентом у формі ФОП [PERSON] був укладений Договір про надання туристичних послуг (туристичне обслуговування) за № 001436483. Відповідно до цього Договору Відповідач зобов`язувався надати Позивачу комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а Позивач зобов`язувався оплатити ці послуги. Як зазначено у ст. 20 Закону України «Про туризм», за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується його оплатити. Отже відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування перед туристом несе туроператор (турагент). Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним у повному обсязі перед замовником за порушення договору. Отже, з урахуванням вказаних вимог законодавства, відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування перед Позивачем, як туристом, несе ФОП [PERSON] (реєстраційний номер: [NUMBER] ), як турагент. При укладанні Договору Позивач і Відповідач дійшли згоди по всіх істотних умовах договору на туристичне обслуговування, визначених ст. 20 Закону України «Про туризм». [PERSON] , як турагент, зобов`язалась забезпечити туристичну подорож для Позивача та її чоловіка, [PERSON] , до Іспанії (курорт Тенерифе). Так, зокрема було узгоджено: дата початку та закінчення туристичного обслуговування (09 серпня - 19 серпня 2018 року), переліт чартерним рейсом МАУ за маршрутом Київ-Тенеріфе-Київ, розміщення, проживання та харчування (сніданки) у готелі Jardines de Nivaria, 5* з 09.08.2018 по 19.08.2018, трансфер аеропорт-готель-аеропорт та страховка. Сторонами Договору було узгоджено вартість всіх вище вказаних туристичних послуг в розмірі 60 145,00 грн., що на момент укладання Договору (07 липня 2018 року) становило еквівалент 2300 доларів США за комерційним курсом. З урахуванням курсових різниць Позивач сплатив вартість послуг на загальну суму у гривнях - 60 145,00 грн., згідно платіжного документа від 07 липня 2018 року. Передача зазначеної суми відбулась у м. Києві за адресом Велика Васильківська 21, офіс 307 у присутності чоловіка Позивача. Згідно ст. 20 Закону України «Про туризм», до договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного з договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеками, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ). [PERSON] запевнила, що організує подорож через туроператора «Тенерифе-тур» з яким працює, як турагент, і вже найближчим часом оформить всі необхідні для подорожі документи. Разом з тим, у подальшому [PERSON] не виконала укладений договір, не надала замовлену туристичну послугу. 09 серпня 2018 року літак, на якому Позивач з чоловіком повинні були подорожувати, відлетів у запланований час без будь-яких затримок, але [PERSON] так і не виконала своїх обов`язків за Договором. Це підтверджується відсутністю будь-яких документів та відомостей стосовно даного замовлення - туристичної подорожі. Вимоги про відшкодування збитків ґрунтуються на п. 6.6. Договору, яким передбачено що за невиконання або неналежне виконання умов Договору винна Сторона сплачує інший стороні завдані цим, документально підтверджені збитки, тобто повернення сплачених коштів за ненадані послуги. Це право надано Позивачу, як споживачу туристичної послуги, а також Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 906 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки, завдані замовнику -неналежним виконанням договору про надання послуг, підлягають відшкодуванню в повному обсязі. Також обов`язок Відповідача, як суб`єкта туристичної діяльності, відшкодувати Позивачу збитки, завдані порушенням законодавства у галузі туристичної діяльності, встановлено ст. 33 Закону України «Про туризм». Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за Договором на туристичне обслуговування № 001436483 від 07 липня 2018 року не виконала, а отже з останньої на користь позивача підлягає стягненню у якості відшкодування збитків грошові кошти у розмірі 60 145,00 грн. Щодо стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій, суд дійшов наступних висновків. Крім того, у відповідності п.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) гідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Надати послугу Виконавець був зобов`язаний 09 серпня 2018 року, на момент подачі позовної заяви прострочення по виконанню послуг склало - 889 днів. Вартість оплачених Позивачем послуг, які не були надані турагентом у формі ФОП [PERSON] за договором про надання туристичних послуг (туристичне обслуговування) № 001436483 від 07 липня 2018 року, складає 60 145,00 грн. Крім цього, частиною 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. ФОП [PERSON] , свої зобов`язання за Договором на туристичне обслуговування № 001436483 від 07 липня 2018 року не виконала, тому зобов`язана сплатити на користь позивача грошові кошти, зокрема: - 9 454,86 грн. - інфляційні втрати; - 4 389,76 грн. - штрафні санкції. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, рішення суду). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Оскільки вимога щодо стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій є похідною від основної вимоги щодо стягнення грошових коштів, суд приходить до висновку, що, оскільки, відповідач свої зобов`язання своєчасно не виконала, а отже з останньої на користь позивача підлягають стягненню: 9 454,86 грн. - інфляційні втрати; 4 389,76 грн. - штрафні санкції. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Позивач під час подання позову була звільнена від сплати судового збору. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved