Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житлом. Свої вимоги мотивував тим, що віє є власником будинку№24 по вул. Садовій у с. Пухівка Броварського району Київської області. У даному будинку з 19 червня 2012 року зареєстрований [PERSON], проте з часу його реєстрації він там не проживає, особистих речей його у будинку немає. На даний час місце його знаходження невідоме. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що відповідача він зареєстрував у будинку на його прохання, проте відповідач жодного дня у будинку не проживав, своїх речей туди не завозив, та обіцяв знятися з реєстрації протягом року. Проте, своїх обіцянок не виконав. Вказував, що відповідача взагалі не бачив більше двох років. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, повідомлялася належним чином про час і місце слухання справи, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку №24 по вул.. Садовій у с. Пухівка Броварського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 червня 2000 року. Згідно довідки виконавчого комітету Пухівської сільської ради №97 від 09.02.2016 року у вказаному будинку зареєстровані: [PERSON] голова домогосподарства, [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON],- син, [PERSON] знайомий. З актів обстеження про фактичне місце проживання від 10.03.2013 року, 21.10.2013 року, 16.04.2014 року, 20.09.2014 року, 11.05.2015 року, 05.11.2015 року, 13.01.2016 року вбачається, що [PERSON] фактично не проживає у [INFO] з 19.06.2012 року, тобто з часу його реєстрації. Факт непроживання відповідача у спірному будинку підтвердив у судовому засіданні й свідок [PERSON] Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В. ч. 2 п. 15 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року закріплено положення, згідно якого при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи\~ \~\~на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене та придатне для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладене, суд встановив, що відповідач дійсно ніколи не проживав і не проживає у спірному будинку, що підтверджується наявними доказами в матеріалах справи й допитаним у судовому засіданні свідком, позовні вимоги в частині визнання її такою що втратила право користування житлом у будинку позивача підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved