Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних, посилаючись на те, що вона передала в борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 10\~000 доларів США, що згідно офіційного курсу обміну валют Національного банку України на дату вчинення правочину становив 255\~064,00 грн.. [PERSON] власноручно видав складену ним розписку від 15 жовтня 2015 року, яка була підписана у присутності свідка [PERSON]. Відповідно до умов договору позики [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути борг готівкою 16 листопада 2015 року. На час звернення з позовом до суду [PERSON] борг не повернув. 12 серпня 2017 року на адресу [PERSON] було направлено вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 255\~064,00 грн.. Позивач [PERSON] вказала на те, що якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно розрахунку заборгованості на суму боргу в розмірі 10\~000 доларів США, що станом на 31 серпня 2017 року еквівалентно 255\~064 грн., нараховано інфляційні втрати за період з листопада 2015 року по вересень 2017 року в розмірі 54\~583,70 грн.. За користування коштами в розмірі 255\~064 грн. за період з 17 листопада 2016 року по 31 серпня 2017 року у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України було нараховано 3 % річних в розмірі 16\~644,62 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на її користь борг у розмірі 10\~000 доларів США, що еквівалентно 255\~064 грн., інфляційні втрати у розмірі 54\~583,70 грн., 3 % річних у розмірі 16\~644,62 грн. та понесені судові витрати. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не зявились, про дату, час і місце розгляду справи позивач повідомлена належним чином, до суду від представника позивача надійшла заява, в якій він просив провести розгляд справи у відсутності позивача та її представника. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки позивач [PERSON] у поданій до суду заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Судом встановлено, що 15 жовтня 2015 року [PERSON] власноручно видав розписку, в якій зазначив, що взяв у борг в [PERSON] 10\~000 доларів США, та зобовязався їх повернути 16 листопада 2016 року. На час звернення з позовом до суду [PERSON] борг не повернув. Позивач виконав свої зобовязання по договору позики, надавши відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 10\~000 доларів США. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У звязку з неналежним виконанням взятих на себе обовязків по поверненню коштів з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума боргу у розмірі 10\~000 доларів США. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України та умов п. 4.1. договору позики позивачем було нараховано 3 % річних від простроченої суми заборгованості за 654 дні з 17 листопада 2015 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 16\~644,62 грн.. Також за прострочення виконання зобовязання за договором позики позивачем було нараховано суму боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої суми заборгованості за період з листопада 2015 року по вересень 2017 року у розмірі 54\~583,70 грн.. Відповідно до ч.\~1 ст.\~509\~ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом статей\~524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). За змістом ч.\~2 ст.\~625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~р. у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~6-38цс11). Стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми не є неустойкою, а ст.\~625 ЦК України не передбачає можливості зменшення судом її розміру. У відповідно до вимог ст. 625 ЦК України суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 16\~644,62 грн. та інфляційні втрати у розмірі 54\~583,70 грн.. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадку і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Згідно положень ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» за № 15-93 від 19 лютого 1993 року, резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Положеннями ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» зазначені види операцій для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції. Вказаною нормою не передбачено отримання ліцензії для надання позики в іноземній валюті, отже, укладаючи договір позики в іноземній валюті, сторони не порушили норми чинного законодавства. За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 10\~000 доларів США, що еквівалентно 255\~064 грн., інфляційні втрати у розмірі 54\~583,70 грн., 3 % річних у розмірі 16\~644,62 грн.. Судові витрати по справі слід стягнути з відповідача згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України на користь позивача.

Outcome: approved