Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON], [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням доповнення до позову, просять суд визнати право власності на спадкове майно, а саме: - за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Липчанівка, вул. Миру, буд. 65, в порядку спадкування за законом про праву представлення після смерті діда [PERSON], померлого 29 травня 2015 року; - за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 5,2951 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області, в порядку спадкування за законом по праву спадкової трансмісії після смерті баби [PERSON], померлої 17 лютого 2011 року; - за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 5,2951 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області, в порядку спадкування в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 29 травня 2015 року. (а.с. 3, 54-56) Позивачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON], представник відповідача [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивачі просять позовні вимоги задовольнити, відповідач заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, що 17 лютого 2011 року померла [PERSON], про що [PERSON] сільською радою Ізюмського району Харківської області 17 лютого 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 05, та відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ізюмському району Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області видано повторне свідоцтво про смерть [PERSON] 1-ВЛ № 304328 від 04.03.2011 року (а.с. 8). 29 травня 2015 року помер [PERSON], про що виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області 02 червня 2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 19, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ВЛ № 503605 від 02.06.2015 року (а.с. 9). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право»; іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до свідоцтва про одруження ЯУ № 745398 від 20.08.1954 року [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, в якому народилися три сини: - 17 січня 1955 року народився [PERSON] (свідоцтва про народження ЯЛ № 217525 від 09.02.1955 року); - 18 червня 1956 року народився [PERSON] (свідоцтва про народження ГД № 839032 від 03.07.1956 року); - 26 березня 1959 року народився [PERSON] (свідоцтва про народження ІІІ-ЯР № 917171 від 10.04.1959 року) (а.с. 17, 20, 21, 40). Згідно свідоцтва про народження ІІІ-ВЛ № 273059 від 28 лютого 1982 року [PERSON] народилася 27 лютого 1982 року, батько [PERSON] (а.с. 19). Згідно свідоцтва про одруження І-ВЛ № 071706 від 02.10.1999 року [PERSON] і [PERSON] одружились 02 жовтня 1999 року, після одруження прізвище дружині - [PERSON] (а.с. 23, 39). Згідно свідоцтва про народження V-ВЛ № 264313 від 21 березня 1990 року [PERSON] народилася 27 лютого 1990 року, батько [PERSON] (а.с. 18). Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] 1-ВЛ № 115837 від 06.06.2009 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 06 червня 2009 року, після одруження прізвище дружині - [PERSON] (а.с. 22, 37). За правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно розяснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія ХР № 028898, виданий Ізюмською райдержадміністрацією Харківської області 28 грудня 2004 року, як правовстановлюючого документа, зазначено прізвище, ім'я та по батькові «Коваленко Галина Дорофіївна». Рішенням Ізюмського міськрайонного суду від 17 січня 2014 року встановлено факт, що має юридичне значення, що правовстановлюючий документ Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ХР № 028898, виданий Ізюмською райдержадміністрацією Харківської області 28 грудня 2004 року на ім'я [PERSON], - належить [PERSON], яка померла 17 лютого 2011 року. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, спадкодавцю [PERSON], яка померла 17 лютого 2011 року, належало на праві власності та після смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 5,2951 гектарів у межах згідно з планом, розташованої на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6322881500:03:000:0256, ділянка № 382, на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія ХР № 028898, виданого на підставі розпорядження Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області № 261 від 30.05.2007 року, зареєстрованого 28 грудня 2004 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 287. Згідно листа управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області від 09.12.2015 року № 29-20.02-0.3-1636/2-15, вбачається, що грошова оцінка земельної ділянки площею 5,2951 гектарів у межах згідно з планом, розташованої на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6322881500:03:000:0256, ділянка № 382, станом на 01.01.2015р. складає 77 тис. 803,01 грн. (а.с. 15, 29, 30-32, 42) Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, спадкодавцю [PERSON], який помер 29 травня 2015 року, належало на праві власності та після смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 5,2951 гектарів у межах згідно з планом, розташованої на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6322881500:03:000:0259, ділянка № 385, на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія ХР № 028900, виданого на підставі розпорядження Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області № 261 від 30.05.2007 року, зареєстрованого 28 грудня 2004 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 290. Згідно листа управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області від 09.12.2015 року № 29-20.02-0.3-1637/2-15, вбачається, що грошова оцінка земельної ділянки площею 5,2951 гектарів у межах згідно з планом, розташованої на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6322881500:03:000:0256, ділянка № 385, станом на 01.01.2015р. складає 170 тис. 650,22 грн. (а.с. 16, 25, 26-28) На момент створення жилого будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Липчанівка, вул. Мира, будинок 65 (1959-1965 рр), державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типуУкраїнської РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від13 грудня 1995 року № 56.Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомемайно та їх обтяжень». На момент закінчення спадкодавцем будівництва у 1959 році діяло наступне законодавство, яке регулювало виникнення права власності, зокрема положеннями ЦК УРСР1963 року, Законом України «Про власність», Інструкцією про порядок реєстрації будинківта домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторамиУкраїнської РСР, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державниминотаріальними конторами Української РСРпідтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказуДержжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56,передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги про належність спадкового майна у вигляді жилого будинку за [PERSON], він за життя так і не зареєстрував (не оформив) своє право власності в БТІвідповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених цим же наказом Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, чи Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5, що діяло до 31.12.2012 року, або відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, яке діяло з 01.01.2013 року. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, спадкодавцю [PERSON], який помер 29 травня 2015 року, належало на праві власності та після смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Липчанівка, вулиця Мира, буд. № 65, на підставі технічного паспорту, виготовленим 07.12.2015р. КП «Архітектурне бюро та бюро технічної інвентаризації Ізюмського району», де зазначено характеристики будинку, господарських будівель та споруд, та довідка про вартість (а.с. 12-14, 24); довідками виконкому [PERSON] сільської ради від 01.12.2015р. № 988, де зазначено, що [PERSON] належить вказаний будинок згідно погосподарської книги № 11, особовий рахунок 488, який проживав та був зареєстрований у вказаному будинку з 1960 року і по день смерті 29.05.2015 року, вартість 91 тис. 564 грн (а.с. 12-14, 24, 33, 34, 35). Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 24 червня 2009 року помер [PERSON], про що [PERSON] сільською радою Ізюмського району Харківської області 25 червня 2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 23, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] 1-ВЛ № 225961 від 25.06.2015 року (а.с. 11). Спадкування за правом представлення має місце у випадках встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК України застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК). Перелік осіб (спадкоємців), які мають право на спадкування за правом представлення, встановлений нормами ст. 1266 ЦК України, є вичерпним. Відповідно до змісту ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Правило про те, що при спадкуванні при прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення (ч. 6 ст. 1266 ЦК), слід розуміти таким чином, що спадкоємцями по прямій низхідній лінії є рідні пра-, прадід, дід, батько, внук, правнук, праправнук. Таким чином, позивач [PERSON] (а.с. 39) є рідною онукою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження її батька [PERSON] та копією свідоцтва про народження позивача. 01 липня 2015 року помер [PERSON], про що виконавчим комітетом Старогнилицької сільської ради Чугуївського району Харківської області 03 липня 2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 12, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ВЛ № 492772 від 03.07.2015 року (а.с. 10). Процесуальне правонаступництво у спорах щодо прийняття спадщини (перехід права на прийняття спадщинита визнання права власності на спадкове майно) ґрунтується на нормах ст. 1276 ЦК України, відповідно до якої якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Таким чином, позивач [PERSON] (а.с. 37) є рідною онукою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження її батька [PERSON] та копією свідоцтва про народження позивача. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку повязане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що спадкоємці [PERSON], [PERSON] і [PERSON] прийняли спадщину від спадкодавців шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та почали збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Відповідно листа відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 05 лютого 2016 року за № 216/02-14 щодо прийняття спадщини після смерті гр. [PERSON], яка померла 17 лютого 2011 року, та гр. [PERSON], який помер 29 травня 2015 року, вбачається, що відповідно п.4,15 гл. 10 розділу ІІ Порядку було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельні ділянки у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності померлого на житловий будинок та оригіналів державних актів на майно, яке успадковується. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 43). Згідно листа Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 19.02.2016 року № 342/02-14 підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], яка померла 17 лютого 2011 року, спадкова справа не заводилась (а.с. 57). Статтею 1278 ЦК України встановлено поділ спадщини між спадкоємцями: частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Таким чином позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати по справі суд залишає за позивачами.

Outcome: approved