Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просила стягувати із [PERSON] на її користь аліменти на їхнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що у період з жовтня 2010 року по жовтень 2018 року вона і відповідач проживали однією сімєю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають сина [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з матірю. Дитині батьками має бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, такий рівень не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Самостійно забезпечити належний рівень життя їхньому синові вона не може, оскільки виховує ще одного сина як одинока мати від першого шлюбу [PERSON], [INFO], який у звязку з важкими життєвими обставинами перебуває на навчанні в школі-інтернаті №\~14 м.\~Києва. Син [PERSON] часто хворіє, перебуває на диспансерному обліку фактор ризику виникнення бронхіальної астми, навчається він у Гімназії №\~4, де навчання і харчування та гурток по футболу, який син відвідує, є платними. Відповідач [PERSON] як батько матеріальної допомоги дитині добровільно не надає, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сімєю як жінка і чоловік без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2010 року по жовтень 2018 року, відносини між ними припинені за взаємною згодою. 27 червня 2011 року у них під час спільного проживання народився син [PERSON], батьком якого є відповідач, матірю позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ОК №\~191163. Із жовтня 2018 сторони проживають окремо, спільне господарство вони не ведуть, їхній малолітній син [PERSON] проживає разом із матірю. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги позивачу на утримання сина добровільно не надає. Домовленості щодо утримання дитини батьком, який проживає окремо, між сторонами не досягнуто. У ст. 8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року №\~2402-III встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №\~789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За змістом абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2019 рік від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII визначено, що прожитковий мінімум у 2019 році на одну дитину віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2027 грн., з 1 липня 2118 грн., з 1 грудня 2218 грн. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] як батько добровільно матеріальної допомоги малолітньому синові [PERSON] не надає, а також те, що обовязок по утриманню дитини законом покладено на обох батьків у рівній мірі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на дитину в розмірі 2000 грн. ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню у межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2000 грн. є мінімальним визначеним законом рекомендованим розміром аліментів на одну дитину. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Виходячи з наведеного, із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved