Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

У лютому 2016 року Придніпровська регіональна служба державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що відповідно до наказу № 53 від 27.12.2010 року [PERSON] був прийнятий на посаду бухгалтера 1 категорії. Згідно з актом ревізії фінансово-господарської діяльності Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за період з 01.07.2010 року по 01.11.2012 року № 07-23/32 від 19 лютого 2013 року, складеним Державною фінансовою інспекцією, було виявлено незаконне списання товарно-матеріальних цінностей та дебіторської заборгованості на суму 1\~295\~519, 45 грн. та придбання продуктів харчування за рахунок бюджетних коштів на суму 669,31 грн., а всього на суму 1\~296\~188, 76 грн., які допущені [PERSON] Посилаючись на те, що з останнім був укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, позивач на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП та ст. 1166 ЦК України просить стягнути з [PERSON] на свою користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 1\~296\~188, 76 грн. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] і [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представники третьої особи на стороні позивача - Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні також просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що займана ним посада бухгалтера не включена до переліку посад і робіт, при виконанні яких із працівниками можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 р. № 447/24, а тому на нього не може бути покладена повна матеріальна відповідальність та укладений між ним і позивачем договір про повну матеріальну відповідальність є недійсним. Вважав, що позивачем не доведено його вину у заподіянні матеріальної шкоди при виконанні трудових обовязків. Крім того, позивачем пропущено строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП. Також пояснив, що товарно-матеріальних цінностей, які зазначені в інвентаризаційному описі, крім транспортного засобу, фактично не було та на зберігання йому не передавалося. За результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності до кримінальної відповідальності притягувалися керівник та головний бухгалтер служби. Його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ведення бухгалтерського обліку з порушенням установленого порядку. В період його робити в штаті служби існувала посада завідувача складом, саме який повинен відповідати за збереження майна. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що відповідач перебував у трудових відносинах з Придніпровською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, працював з 27 грудня 2010 року на посаді бухгалтера І категорії (наказ про прийом на роботу № 53 від 27.12.2010 року). 27 грудня 2010 року з [PERSON] був укладений договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення зберігання довірених йому установою матеріальних цінностей. Наказом № 30 від 01.04.2011 року [PERSON] було переведено з 01.04.2011 року на посаду провідного бухгалтера відділу внутрішнього аудиту та контролю. Згідно з наказом № 17-к від 26 березня 2013 року [PERSON] звільнено з 29 березня 2013 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Також судом встановлено, що в період з 19.11.2012 року по 12.02.2013 року Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за період з 01.07.2010 року по 01.11.2012 року, за результатами якої складено акт № 07-23/32 від 19 лютого 2013 року. Як зазначається в цьому акті, при проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, закріплених за [PERSON], було виявлено нестачу на загальну суму 1\~333 015,90 грн. В подальшому за результатами вказаної ревізії відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 164-2 КУпАП (порушення законодавства з фінансових питань) та постановою першого заступника начальника Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області від 15 квітня 2013 року притягнуто його до адміністративної відповідальності за ведення бухгалтерського обліку з порушенням установленого порядку в частині встановлення майнової шкоди внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 1\~333\~015, 90 грн. Згідно з актом прийняття-передачі основних засобів від 15.05.2013 року [PERSON] було повернуто позивачу транспортний засіб УАЗ 39121 держномер 806-14 КР вартістю 37 496,45 грн. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 1 296 188,76 грн., позивач посилається на те, що така шкода заподіяна винними діями відповідача, які полягають у незаконному списанні товарно-матеріальних цінностей та дебіторської заборгованості на суму 1295519,45 грн. (1333015,90 грн. - 37496,45 грн.), а також придбанні продуктів харчування за рахунок бюджетних коштів на суму 669,31 грн., а тому відповідач як особа, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП України повинен відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. Проте суд вважає, що вимоги Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті є необґрунтованими. Підстави та умови матеріальної відповідальності працівників, у тому числі повної, врегульовано ст. ст. 130, 134 КЗпП України. Згідно з частиною 1 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України). Отже, умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29 грудня 1992 року № 14 розяснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними тощо. Як визначено пунктом 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих для зберігання або інших цілей. При цьому статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 477/24. Між тим, вказаним Переліком посади бухгалтера І категорії та провідного бухгалтера, які займав відповідач, не передбачені. З наданих позивачем посадових інструкцій бухгалтера І категорії та провідного бухгалтера Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті вбачається, що виконання трудових обов'язків останнім не пов'язано із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва матеріальних цінностей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29 грудня 1992 року № 14, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей\~(п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Таким чином, враховуючи, що відповідач, займаючи посаду бухгалтера І категорії та посаду провідного бухгалтера, не належав до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей, договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди. Крім того, суд вважає, що позивачем не доведено вину відповідача в заподіянні матеріальної шкоди в розмірі 1 296 188,76 грн. внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду витяг з акту ревізії фінансово-господарської діяльності № 07-23/32 від 19 лютого 2013 року, копії видаткових накладних, копії інвентаризаційних описів основних засобів, інших необоротних матеріальних активів та запасів, копію протоколу засідання інвентаризаційної комісії № 5 від 04.02.2013 року про виявлення нестачі товарів в кількості 20484 штук на суму 1\~333 015,40 грн. Але вказані документи самі по собі не можуть бути визнані належними доказами отримання [PERSON] на зберігання або для інших цілей товарно-матеріальних цінностей та не підтверджують того факту, що їх нестача відбулася внаслідок його протиправних дій. Позивачем не було надано суду рахунків, які зазначені в інвентаризаційних описах і за якими нібито [PERSON] були отримані товарно-матеріальні цінності, як і не надано даних щодо підстави передання відповідачу таких цінностей з огляду на те, що їх зберігання не входило до посадових обовязків відповідача. Суд не може взяти до уваги надані позивачем копії видаткових накладних про придбання товарів Придніпровською регіональною службою ветконтролю, оскільки з них не вбачається, що ці товари безпосередньо передавалися відповідачу та зберігання чи для інших цілей. Посилання представників позивача в судовому засіданні на те, що документи, які підтверджують передання [PERSON] матеріальних цінностей були вилучені відповідно до ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року також не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки зі змісту цієї ухвали та протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 03.12.2013 року вбачається, що такі документи не вилучалися. Суд звертає увагу, що за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за період з 01.07.2010 року по 01.11.2012 року Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 164-2 КУпАП (порушення законодавства з фінансових питань), а саме за ведення бухгалтерського обліку з порушенням установленого порядку в частині встановлення майнової шкоди внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 1\~333\~015, 90 грн. Жодні докази того, що внаслідок протиправних дій [PERSON] відбулася нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 1 333 050, 90 грн., в тому числі їх незаконне списання, як зазначає позивач у своєму позові, в матеріалах справи відсутні. Більш того, як вбачається із витягу з акту ревізії № 07-23/32 від 19 лютого 2013 року, на який посилається позивач, [PERSON] відповідно до авансового звіту від 08.05.2012 року № 05/14 були відшкодовані витрати в сумі 669,34 грн. на придбання продуктів харчування та алкогольних напоїв, які не відносяться до господарських витрат, та відповідальними за дане порушення є бухгалтер І категорії [PERSON] та головний бухгалтер [PERSON] За таких обставин суд вважає, що підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, в тому числі повної у зв'язку з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність (п. 1 ст. 134 КЗпП України), відсутні. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з наведеного, у задоволенні позову Придніпровської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити. У звязку з відмовою в позові судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed