Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на квартиру недійсним, посилаючись на те, що 15 травня 1993 року органом приватизації [PERSON] міської ради народних депутатів [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на житло-квартиру № 55 в будинку № 4 по вул. Жуковського в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області. Квартира зареєстрована в КМБПУ на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і внесена в реєстрову книгу за № 4769/55. В заяві до органу приватизації [PERSON] міської ради народних депутатів були зазначені: «Власник квартири [PERSON] був зареєстрований за адресою 31 серпня 1974 року, член сім»ї [PERSON] зареєстрований 22 червня 1990 року та [PERSON] зареєстрована за адресою 15 серпня 1988 року, але виписана з квартири 08 грудня 1989 року, і в ній не проживає». В свідоцтві про право власності на житло зазначено, що квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов»язковими визначеннями уповноваженого власника квартири (будинку). В п. 12 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що службові особи та громадяни при порушенні вимог закону несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Виходячи з нових обставин він став з юридичної точки зору безхатченком. Згідно адвокатського запиту [PERSON] міська рада надала наступні документи: копію розпорядження органу приватизації № 632/513 від 09 листопада 1993 року, копію заяви № 632 від 03 листопада 1993 року, копію довідки про роботу заявника, копію довідки форми № 3. Але рішення сесії [PERSON] міської ради про передачу квартири у власність [PERSON] та [PERSON] та довідки ф-4 немає. Він, [PERSON], дійсно проживає в зазначеній квартирі з 1990 року по даний час, що підтверджується актом депутата та довідкою форми № 3. До моменту приватизації його ніколи не визнавали таким, що втратив право на житло, як цього вимагає ст. 72 ЖК України. Про те, що він не є співвласником квартири [ADDRESS], він дізнався після смерті 20 жовтня 2015 року його батька [PERSON]. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло-квартиру № 55 в будинку № 4 по вул. Жуковського в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, виданого органом приватизації [PERSON] міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 09 листопада 1993 року № 632/513, виданого 15 листопада 1993 року [PERSON], який помер 20 жовтня 2015 року. Ухвалою суду від 26 квітня 2016 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON]. В послідуючому позивач [PERSON] подав суду заяву в порядку вимог ст. 31 ЦПК України, в якій зазначав, що 29 жовтня 2015 року помер його батько [PERSON]. Він 17 листопада 2015 року звернувся до [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Державним нотаріусом були зроблені запити щодо майна померлого [PERSON] і при отриманні відповіді він дізнався, що квартира [ADDRESS] є власністю його батька [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 листопада 1993 року органом приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області, право власності зареєстроване в КМБТІ. Розпорядженням органу приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 632/513 від 09 листопада 1993 року квартира [ADDRESS] в м.. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області була передана в приватну власність [PERSON]. В даний час він звернувся до суду і оскаржив вказане розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло, видане на ім»я його померлого вже батька [PERSON], так як вважав, що вказані документи порушують його права, і були допущені порушення процедури приватизації житла. Він постійно проживав і був зареєстрований у даному житлі з 1990 року, що підтверджується актом депутата від 23 січня 2016 року. Як вбачається з поквартирної картки реєстрації по квартирі [ADDRESS], на момент приватизації житла були зареєстровані 2 особи: батько [PERSON] і він, [PERSON], який зареєстрований постійно у даній квартирі з 22 червня 1990 року. Та обставина, що він був на момент приватизації зареєстрований в даній квартирі, також підтверджується копією його паспорта громадянина України, довідкою форми № 3, виданої [PERSON] ГВУЖКГ 22 січня 2016 року. Позивач [PERSON] вважав, що приватизація житла була проведена органом приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області з порушенням діючого на момент приватизації законодавства, і при цьому були порушені його права, як члена сім»ї наймача, на безоплатну приватизацію державного житла. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив поновити йому строк на подання даного позову до суду, визнати незаконним і скасувати розпорядження органу приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 632/513 від 09 листопада 1993 року про передачу [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS], видане органом приватизації [PERSON] міської ради 15 листопада 1993 року на ім»я [PERSON], та скасувати його державну реєстрацію. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити. У судове засідання представник відповідача [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, суду надані заперечення проти позову, у яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову і розглянути справу у відсутності відповідача. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], позов не підтримала і заперечувала проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 жовтня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 352264 від 17 листопада 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області. Після його смерті відкрилася спадщина, і 17 листопада 2015 року [PERSON] звернувся із заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON]. 25 листопада 2015 року [PERSON] звернулась із заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON]. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 571/2015 Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори до майна померлого 29 жовтня 2015 року [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням органу приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 632/513 від 09 листопада 1993 року про передачу [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS] вирішено було прохання наймача [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], задовольнити і передати вказану квартиру в приватну власність. 15 листопада 1993 року Органом приватизації [PERSON] міської ради народних депутатів [PERSON] видано свідоцтво на право власності на житло, а саме на квартиру № 55 по вул. Жуковського в м. Боярка, що належить йому на праві приватної власності. Загальна площа квартири становить 56,3 кв.м.. Вказане свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 09 листопада 1993 року № 632/513. Згідно довідки БГ ВУЖКГ від 22 січня 2016 року позивач [PERSON], що мешкає в [ADDRESS], зареєстрований за цією адресою з 22 червня 1990 року,особовий рахунок відкритий на [PERSON] (помер). Як зазначала представник позивача [PERSON], він зареєстрований, постійно проживав і на даний час проживає у вказаній квартирі. Дані обставини також підтверджуються записами в Будинковій книзі для прописки громадян, що проживають [INFO], кв. 55 по вул. Жуковського в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, довідкою, яка видавалась [PERSON] форми № 3, складеним актом депутата [PERSON] міської ради УІІ скликання Києво-Святошинського району Київської області від 23 січня 2016 року, і поясненнями третьої особи у справі [PERSON], яка підтвердила, що її брат дійсно постійно проживає у вказаній квартирі і на момент її приватизації їхнім батьком [PERSON] також проживав у спірному житлі. Відповідно до наданої довідки КП «БГ ВУЖКГ» від 22 січня 2016 року [PERSON] дійсно була зареєстрована в [INFO] з 09 червня 1974 року по 25 грудня 1990 року включно. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду-це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сім»ї та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно вимог ч. 2 ст. 8 вказаного Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов»язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно вимог ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Позивач [PERSON] вважав, що приватизація житла була проведена органом приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області з порушенням діючого на момент приватизації законодавства, і при цьому були порушені його права, як члена сім»ї наймача, на безоплатну приватизацію державного житла. Державним нотаріусом були зроблені запити щодо майна померлого [PERSON] і при отриманні відповіді він дізнався, що квартира [ADDRESS] є власністю його батька [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 листопада 1993 року органом приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області, право власності зареєстроване в КМБТІ. В зв»язку з цим позивач [PERSON] просив поновити йому строк на подання даного позову до суду. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України, на яку посилається позивач у позові, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до вимог ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту прав за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно вимог ст. 75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до вимог ст. 76 ЦК України ( в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно вимог ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. В судовому засіданні третя особа [PERSON] суду пояснила, що її брат [PERSON] за життя їхнього батька [PERSON] дійсно був зареєстрований і проживав у спірній квартирі і міг знати про приватизацію батьком даної квартири, оскільки документи на її приватизацію знаходились у квартирі і позивач [PERSON] мав до них доступ. Однак, як вказала [PERSON], позивач не цікавився даним питанням щодо приватизації з тих підстав, що він постійно зловживав спиртними напоями і його не цікавили ніякі питання, що пов»язані з її приватизацією та утриманням вказаного житла. Крім того, як зазначила [PERSON], її брат [PERSON] ніколи не сплачував комунальні послуги за користування спірною квартирою, в якій він проживав, оскільки постійно вживав спиртні напої і перебував у стані алкогольного сп»яніння, ніде не працював, і всі витрати на утримання квартири ніс їхній батько [PERSON]. [PERSON] вказувала, що її брат звернувся з вказаним позовом до суду, щоб позбавити її права на спадкування майна після смерті їхнього батька [PERSON]. В судовому засіданні представник самого позивача [PERSON] підтвердила, що позивач [PERSON] дійсно протягом багатьох років постійно вживав спиртні напої. Суд, зясувавши дійсні обставини, заслухавши пояснення сторін по справі, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позивач [PERSON] міг знати про порушення свого права в зв»язку з проведеною приватизацією спірної квартири ще з 1993 року за життя свого батька [PERSON]. Однак, позивач [PERSON] звернувся із вказаним позовом до суду про визнання недійсним свідоцтва на право власності на житло, визнання незаконним і скасування розпорядження органу приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 632/513 від 09 листопада 1993 року лише у лютому 2016 року зі спливом строку позовної давності, доказів про поважність причин пропущення позивачем [PERSON] строку позовної давності суду не надано. Крім того, слід зазначити, що визнання незаконним і скасування розпорядження органу приватизації [PERSON] міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 632/513 від 09 листопада 1993 року та визнання недійсним свідоцтва на право власності на житло від 15 листопада 1993 року призведе до порушення прав спадкоємця в порядку спадкування за законом [PERSON], яка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], який був власником вказаної квартири і на яку відкрилась спадщина після його смерті в порядку спадкування за законом. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed