Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

у листопаді 2017 року позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, посилаючись на те, що 06.01.2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір без номера, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36 % річних за користування кредитом, на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки зобовязання за договором позичальник належним чином не виконує, а тому станом на 30.09.2017 року має заборгованість. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13334,11 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн. У судове засідання сторони не зявилися, представник позивача направив клопотання (а.с. 38) про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав, пояснивши, що кредитну картку отримував в 2011 році та погасив, в 2013 році ніяких кредитних карток не отримував, та коштів не знімав, просить в задоволенні позову відмовити та застосувати позовну давність (53,69). Виходячи з викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Установлено, що 06.01.2011 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком Приватбанк та [PERSON] укладений кредитний договір без номера, що складається із Заяви позичальника, Умов і Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів, за умовами якого банк надав позичальнику кредит, шляхом видачі кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» з базовою відсотковою ставкою 3,0 % на місяць (а.с.6-30). За умовами договору (п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов) після отримання від клієнта всіх документів, банк самостійно встановлює кредитний ліміт, який має право в будь-який час змінити, що є безумовною згодою клієнта про прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту (а.с.23). Згідно п.2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг, у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту ( утому числі прострочення кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежу по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 30.09.2017 заборгованість за даним кредитним договором 06.01.2011 року без номера перед банком становить 13334,11 грн., з яких: 308,82 грн. заборгованість за кредитом; 8914,14 грн. - заборгованість за процентами; 3000,00 нарахована комісія; 1111,15 - заборгованість по судовим штрафам (а.с.4-5). За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобовязанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно ч.1 ст. 1049 цього Кодексу, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, розглядаючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Укладаючи кредитний договір, сторони не обумовили та не збільшили строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно п.1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий самий термін (а.с.18). Як убачається з виписки по особовому рахунку [PERSON] (а.с.62-67), останній платіж за кредитним договором від 06.01.2011 року, відповідач здійснив 08.01.2013 року (а.с.65), а з позовом ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося тільки 02.11.2017, тобто строк позовної давності як загальний так і спеціальний, минув, списання банком процентів не є перериванням перебігу позовної давності, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в звязку з пропуском строку позовної давності. Вказаний висновок ґрунтується також на правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 06.11.2013 № 6-116цс13, від 19.03.2014 №6-14цс14, № 6-3030цс16 від 05.07.2017р. Щодо доводів позивача про видачу відповідачу [PERSON] кредитної картки 19.03.2013 року, про що позивач надав довідку (а.с.68), суд, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем указаної кредитної картки, а відповідно і укладення кредитного договору від 19.03.2013, не уважає за можливе розглядати наведений розрахунок по такій кредитній картці на підтвердження заборгованості по кредитному договору від 06.01.2011 року (а.с.62,63), до того ж наданий розрахунок та зазначені в ньому банківські операції свідчать що картка 2013 року видана для проведення розрахунків з [PERSON] по орендній платі за землю. Згідно\~\~ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). За ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно з вимогами ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім ти, що повязані з його недійсністю. Наведений висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, який викладено у справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed