Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом МТСБУ до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, третя особа - [PERSON] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що 17 серпня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобілю марки «Lexus», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілю марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд установив, що ДТП відбулась внаслідок порушення відповідачем вимог ПДР України, та [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених статтею 38 КпАП України. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, у зв`язку з чим потерпіла сторона звернулась до МТСБУ за отриманням страхового відшкодування. Після визначення загальної суми шкоди МТСБУ здійснило фактичне страхове відшкодування у розмірі 22435,15 гривень на користь потерпілого. Зважаючи на викладене МТСБУ звернулось з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про стягнення з [PERSON] суми виплаченого відшкодування в розмірі 23375,15 гривень з урахуванням суми витрат, понесених на встановлення розміру збитку, та судових витрат. Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2017 року позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь МТСБУ суму здійсненого відшкодування та витрат на встановлення суми шкоди в загальному розмірі 23375,15 гривень та суму оплаченого судового збору в розмірі 1600,00 гривень. Проте ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2018 року за заявою відповідача заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. При новому розгляді справи МТСБУ не змінювало предмет або підстави позову, представник позивача просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. Заперечуючи проти заявлених вимог відповідач, зокрема, посилався, що після визначення суми шкоди відшкодував [PERSON] 27200,00 гривень. У зв`язку з цим відповідач вважає виплату МТСБУ на користь потерпілої сторони безпідставною, а недоговірне зобов`язання з відшкодування шкоди внаслідок ДТП - виконаним. Зважаючи на викладене [PERSON] просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник МТСБУ у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 17 серпня 2014 року відбулась ДТП за участю автомобілю марки «Lexus», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілю марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до матеріалів справи власником автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд установив, що ДТП відбулась внаслідок порушення відповідачем вимог ПДР України та [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених статтею 38 КпАП України. Судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Як регламентує частина 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зважаючи на дане законодавче положення суд доходить висновку, що відповідна ДТП відбулась за наявності вини відповідача та ця обставина не підлягає доказуванню. ДТП призвела, зокрема, до механічних пошкоджень автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , та ушкоджень здоров`ю водія та пасажира даного транспортного засобу. У матеріалах справи присутній висновок експертного автотоварознавчого дослідження з встановлення ринкової вартості до ДТП, вартості відновлюючого ремонту, коефіцієнту фізичного зносу, вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля марки «ЗАЗ», власником якого є [PERSON] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2009 року випуску, пошкодженого в результаті ДТП, затверджений СПД «[PERSON]», згідно якого сума майнової шкоди складає 29017,73 гривень. Відповідно до наказу МТСБУ №5700 від 05 листопада 2015 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ здійснило виплату відшкодування власникові транспортного засобу [PERSON] в розмірі 22435,15 гривень. Крім того витрати МТСБУ на встановлення розміру збитку та збір документів у справі склали 940,00 гривень, що підтверджено актом виконаних робіт №9539 від 01 вересня 2014 року у справі МТСБУ №24310. Згідно зі статтями 3, 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на момент ДТП), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники, страховики, особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, МТСБУ та потерпілі. Як передбачає стаття 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на момент ДТП), з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті забороняється експлуатація транспортного засобу на території України без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні, з уповноваженою організацією з страхування цивільно-правової відповідальності якої МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладання договору страхування є необов`язковим. Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності має бути укладений протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації транспортного засобу. Контроль за наявністю чинних договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів під час їх експлуатації на дорожній мережі України здійснюється підрозділами Державтоінспекції МВС України, а при перетинанні державного кордону України - органами Державної прикордонної служби України. При використанні транспортного засобу у дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, з урахуванням норм абзацу третього пункту 21.1 цієї статті, водій такого транспортного засобу несе відповідальність, встановлену законом. При цьому в силу підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на момент ДТП), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. На підставі викладеного МТСБУ було розраховано та здійснено виплату власнику автомобілю суму відшкодування в розмірі 22435,15 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №5700рв від 06 листопада 2015 року, а також сплачено послуги аварійного комісара в розмірі 940,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №1/24894 від 07 листопада 2014 року. Відповідно до частини 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Як чітко встановлює стаття 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З урахуванням викладеного суд з`ясував, що в даному випадку між сторонами у справі склались правовідносини з відшкодування збитків в порядку регресу. Перевіряючи твердження відповідача [PERSON] про відшкодування потерпілій стороні суми шкоди в позасудовому порядку, суд звертає увагу на наступне. Згідно з розпискою від 07 жовтня 2014 року із окремим дописом, датованим 28 жовтня 2014 року, [PERSON] отримав 12200,00 гривень та 15000,00 гривень від [PERSON] у рахунок погашення заборгованості за ДТП. Формулювання розписки не містять зазначень про сплату грошових коштів на відшкодування майнової шкоди. Третя особа [PERSON] пояснював, що вказані грошові кошти були передані [PERSON] та отримані [PERSON] у якості відшкодування шкоди, завданої здоров`ю останнього. Одночасно з цим [PERSON] як власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до МТСБУ за отриманням страхового відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобілю. Доказів виплати суми майнової шкоди [PERSON] суду не надано. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява №28342/95, п. 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (див. рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви в місті Люпені та інші проти Румунії» («Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania», заява №76943/11, п. 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. наприклад рішення у справі «Кантоні проти Франції» («Сantoni v. France», заява №17862/91, п. 31-32; рішення у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява №20372/11, п. 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (див. рішення у справі «S.W. проти Сполученого Королівства» («S.W. v. The United Kingdom», заява №20166/92, п. 36). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим позову МТСБУ, суд покладає пропорційну частину судових витрати на [PERSON] та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати: пропорційну суму оплаченого судового збору - в розмірі у розмірі 1600,00 гривень.

Outcome: approved