Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Вимоги обґрунтував тим, що із 23.10.2004 року з відповідачкою перебуває у шлюбі, під час якого за договором купівлі-продажу і було придбано спірну квартиру. З огляду на положення ст.ст.61, 70 СК України така квартира є спільною сумісною власністю подружжя з рівними частками у сторін. В добровільному порядку поділити спільно нажите майно не змогли. До початку розгляду справи по суті відповідачка подала заперечення на позовну заяву в якій просить визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини спірної квартири, за нею право власності на 2/3 частини квартири. Обґрунтувала заперечення тим, що проживає у спірній квартирі разом з їх спільною донькою. Позивач з серпня 2016 року не проживає у квартирі та не спілкується з дитиною. В судовому засіданні позивач за вказаних у заяві фактичних обставин свої вимоги підтримав і додатково пояснив, що через конфліктні відносини спільне проживання з відповідачкою неможливе, тому не вбачає можливості поділу квартири в натурі. В поданих письмових поясненнях вказав, що після низки скандалів відповідачка принесла за місцем його роботи деякі особисті речі та повідомила про його виселення із спірної квартири. Вона вчиняє перешкоди у спілкуванні з їх спільною донькою, у звязку з чим не може брати участь у її вихованні і подав відповідну заяву в опікунську раду. Відповідачка позов визнала частково з викладених в письмових запереченнях обставин та підстав. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно із свідоцтвом серії І-ЕГ №060599 сторони уклали шлюб 23 жовтня 2004 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що стверджено свідоцтвом про народження серії І-СГ №069758. Згідно з рішенням Любомльського районного суду від 05.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно повідомлення комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» станом на 21.12.2012 року право власності на нерухоме майно, що розташоване [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON]. З копії договору купівлі-продажу квартири від 11.08.2010 року №382 вбачається, що покупець [PERSON] придбала трикімнатну квартиру №7, яка розташована по вулиці Коновальця 16 в місті Любомль Волинської області, за спільні гроші подружжя, за згодою чоловіка [PERSON]. Відповідно до довідки Любомльської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 [PERSON] навчається у пятому класі, її батько [PERSON] участі у виховані дитини не приймає, навчанням не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Згідно довідки Любомльської міської ради [PERSON] проживає та зареєстрована [INFO], разом зі своєю донькою. Із заяви [PERSON] до опікунської ради Любомльської районної державної адміністрації Волинської області вбачається, що позивач просить визначити дні та години побачень з його донькою [PERSON] Відповідно до копій квитанцій [PERSON] періодично здійснює переказ коштів на утримання доньки. Згідно із ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином, з врахуванням поданих сторонами і досліджених судом доказів по справі встановлено, спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, а тому є всі законні підстави для її визнання спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Такі істотні обставини щодо спільної сумісної власності подружжя передбачені частиною 2 ст.70 СК України, згідно з якою при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Істотні підстави для зміни розміру часток подружжя в спільному майні передбачені і частиною 3 ст.70 СК України, згідно з якою за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідачкою заявлено, що позивач не надає достатнього утримання дитини, яка проживає з нею, через що розмір часток у праві на квартиру просить змінити на її користь. Таку заяву позивач заперечив і пояснив, що твердження відповідачки про його самоусунення від спілкування та виховання дитини не відповідає дійсності, а сама вона чинить перешкоди в спілкуванні з донькою. Такі пояснення позивача підтверджені його зверненням до органу опіки та піклування, а його пояснення про участь в утриманні доньки поданими квитанціями про переказ коштів, про отримання яких відповідачка не заперечила. Зважаючи на викладене, суд вважає, що достатніх і обєктивних доказів на підтвердження неналежної участі позивача у вихованні і утриманні дитини відповідачка не надала, а тому приходить до висновку, що при визначенні розміру часток сторін у спільній сумісній власності відсутні підстави для відступу від принципу рівності цих часток. Таким чином, остаточно заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. При цьому для виконання судового рішення і проведення перереєстрації прав обох сторін даного спору суд вважає за доцільне визнати і припинити режим спільної сумісної власності на спірне майно та визнати за кожним із сторін відповідну частку в ньому відповідно до встановлених фактичних обставин і положень чинного законодавства. За заявою позивача по справі винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. До ухвалення даного судового рішення заяв про скасування таких заходів сторони не подали. З огляду на характер вирішених правовідносин і право сторін на апеляційне оскарження суд вважає, що підстави для скасування цих заходів одночасно із ухваленням рішення відсутні. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: approved