Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном. В своєму позові [PERSON] просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування, розпорядження та володіння [ADDRESS] яка належить йому на праві приватної власності, шляхом визнання втрати [PERSON] права користування вказаною квартирою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2013 року він придбав у [PERSON] [ADDRESS], проте остання хоча і втратила право користування до цього часу з реєстрації у вказаній квартирі не знята, що на думку позивача порушує його право щодо користування, розпорядження і володіння придбаним ним майном. За наведених обставин [PERSON] просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб. В судове засідання [PERSON] не з'явився, про місце, день і час проведення судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити (а.с. 25). [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про місце, день і час проведення судового засідання повідомлені належним чином, від представника відповідача надійшла письмова заява, в якій остання позов визнала та просила розглядати справу за її відсутністю (а.с. 27-30). Відповідно до ч. 2. ст.169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За викладених підстав, враховуючи положення ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 5). Відповідно до умов вказаного договору [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] взяли на себе зобов'язання передати вказану квартиру у власність [PERSON], а останній прийняти цю квартиру та сплатити за неї ціну відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2013 року. Після придбання квартири у власність [PERSON], у вказаній квартирі залишилася зареєстрованою [PERSON], що позивач вважає порушенням свого права, щодо користування, розпорядження і володіння придбаним ним майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частина 2 ст. 405 ЦК України встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, те що визнання [PERSON] позову в повному обсязі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved