Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У поданій нею 10.08.2016 р. до суду позовній заяві по спору, виниклому до [PERSON], [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати у сумі 264028,98 грн. та три відсотки річних у розмірі 31296,24 грн., пославшись на таке: 01 серпня 2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту № 265/8-183, згідно з яким відповідач отримав суму в розмірі 40000 доларів США. Згідно з іпотечним договором ІП № 265/8-72 від 01 серпня 2008 року вона є майновим поручителем за зобов'язаннями [PERSON] за договором кредиту № 265/8-183 від 01.08.2008 р. В період з 22.12.2011 р. по березень 2012 року вона, як поручитель, сплатила заборгованість за зазначеним Договором кредиту в сумі 298059,40 грн. Чинним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2013 року з відповідача на її користь була стягнута заборгованість в сумі 298059,40 грн. Відповідачем до теперішнього часу зазначене рішення суду не виконано. 24 квітня 2013 року Відділом ДВС Костянтинівського МРУЮ у Донецькій області відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду. З урахуванням тих обставин, що рішення суду відповідачем не виконано, виконання позивачем зобовязання по сплаті грошових коштів та рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2013 року є грошовим зобовязанням, в якому серед інших прав і обовязків сторін, право позивача як кредитора вимагати від відповідача сплати грошей на свою користь, а обовязок відповідача їх сплатити, просить суд у відповідності до ст.625 ЦК України стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати в сумі 264028,98 грн. та три відсотки річних в розмірі 31296,24 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав за наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково: просив про застосування строку позовної давності. Суд, зясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, дістає таких висновків. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] була стягнута заборгованість в сумі 298059,40 грн. (а.с.4,5-6). Судове рішення набрало законної сили 26 березня 2013 року. Згідно зі ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На виконання зазначеного рішення суду постановою державного виконавця ВДВС Костянтинівського МУЮ від 23 квітня 2013 року (ВП № 37718848) відкрито виконавче провадження (а.с.11). Внаслідок примусового виконання рішення суду від 26 березня 2013 року Костянтинівським міськрайонним ВДВС з [PERSON] на користь [PERSON] частково стягнута заборгованість в сумі 14800 грн., станом на 23.09.2016 року залишок складає 286240,00 грн., що підтверджується довідкою Костянтинівського міськрайонного ВДВС від 23.09.2016 р. №13255 (а.с.21). Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходив з такого: Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За приписами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-2168цс15 від 30 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, за приписами якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» не позбавляє кредитора права звернутися до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних на несплачений залишок заборгованості в сумі 286240,00 грн. Розрахунок інфляційних втрат такий: 286240,00 грн. * 188,582672502% (загальний коефіцієнт зросту інфляції за час прострочення - з березня 2013 року по липень 2016 р. = 539799,04 грн. Проте стягненню підлягає сума в межах заявлених позовних вимог в розмірі 264028,98 грн. Розрахунок 3% річних від простроченої суми такий: 286240,00 грн. * 3% = 8587,20 грн. / 12 міс. = 715,60 грн. * 40 міс. з 03.2013 р. по 07.2016 р. включно = 28624,00 грн. За таких обставин, з урахуванням наведеного судом розрахунку, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому суд не зважає на заяву сторони відповідача про застосування позовної давності, виходячи з такого: За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судове рішення, яким з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість в сумі 298059,40 грн., набрало законної сили 26.03.2013 р. і постановою державного виконавця від 23.04.2013 р. звернуто до примусового виконання (а.с.11). Частиною 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обовязок провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Тож початок перебігу строку позовної давності за умови виконання приписів наведеного законодавства мав розпочатися з 23.10.2013 р. З дійсною позовною заявою позивачка звернулася до суду 10.08.2016 р., тобто в межах строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial