Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та зобов`язати Здолбунівську районну державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 лютого 2014 року, виданого на ім`я [PERSON] в спадковій справі №147/2013, виключивши з числа спадкоємців [PERSON] , обґрунтовуючи тим, що відповідач на час відкриття спадщини постійно не проживала із спадкодавцем та заяв про прийняття спадщини нотаріусу не подавала. Відзив на позов відповідач не подавала. Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, у тому числі шляхом розміщення 02 лютого 2021 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило. Згідно поданого представником позивача клопотання позовні вимоги підтримує повністю та просить справу розглянути без її участі. При таких умовах суд вважає за можливе винести заочне рішення по справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьої ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а в другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.ст.1261, 1262 ЦК України). З матеріалів спадкової справи №147/2013 вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, квартиру [ADDRESS] , який заповіт на своє майно за життя не складав. Спадкоємцями [PERSON] за законом другої черги в рівних частках є його брат [PERSON] та сестра [PERSON] , яка на день смерті спадкодавця була зареєстрованою в квартирі [ADDRESS] , однак фактично була відсутня за місцем своєї реєстрації з 03 березня 2012 року в зв`язку із затриманням та подальшим відбуванням покарання за вироком Здолбунівського районного суду від 06 листопада 2012 року у виправній колонії до 13 липня 2017 року. А згідно п.7 ч.3 ст.71 ЖК Української РСР у випадках взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Інші спадкоємці спадщину не приймали, а [PERSON] від спадщини не відмовлялася, що підтверджується виданим 26 лютого 2014 року державним нотаріусом Здолбунівської районної державної нотаріальної контори Рівненської області свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованим за №2-46. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст.29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29 ЦК України). Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Свобода пересування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно п.3.22 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути паспорт спадкоємця з відміткою про реєстрацію його місця проживання або довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Обставини реєстрації [PERSON] за однією адресою із спадкодавцем підтверджуються матеріалами справи та не заперечується позивачем, свідчать про фактичне прийняття нею спадщини після смерті брата відповідно до ст.1268 УЦК України, у зв`язку з чим її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не є обов`язковим. Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19 березня 2014 року (провадження №6-274св14, №6-609св14) та від 11 лютого 2015 року (провадження №6-30507св14). З роз`яснень, які містяться в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. А доводи позивача про те, що особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя, згідно ч.1 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу одного і того ж майна, яке належало спочатку батькові [PERSON] , якого вона умисно позбавила життя, а потім братові, не ґрунтуються на законі та є помилковими. З огляду на викладене, підстави для визнання відповідача такою, що неприйняла спадщину після смерті [PERSON] , відсутні, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed