Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У листопаді 2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Просила визнати виконавчий напис, вчинений 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, зареєстрований в реєстрі за № 37924, про стягнення з позивача [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» (ЄДРПОУ 42642578) заборгованості в розмірі 19176,66 грн. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача судові витрати, зокрема сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн та витрати на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких визначено за домовленістю з адвокатом становить 3700 грн. (а.с. 1-15). В обґрунтування позову зазначила, що дізналася про відкриття виконавчого провадження на виконання вказаного виконавчого напису з Єдиного реєстру боржників, яке перебуває у провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. Позивач акцентувала увагу, що зареєстрована та постійно проживає у м. Кременчук, вона не мала жодних взаємовідносин з правонаступником ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал», та відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» як правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал», і жодних документів, підтверджуючих наявність будь-яких зобов`язань перед відповідачем, позивач не отримувала, з наявністю заборгованості не погоджується. Вважає, що виконавчий напис вчинено безпідставно та з порушенням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. Ухвалою судді від 29 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено у справі учасників справи, постановлено розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 30). Ухвалою суду від 25 січня 2021 року було витребувано від приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. завірену належним чином копію нотаріальної справи щодо вчинення оспореного виконавчого напису, а також від відповідача копії документів, які були направлені приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису (а.с.38). Ухвалою суду від 12 березня 2021 року була задоволена заява позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оспореного виконавчого напису (а.с. 55-65). Ухвалою суду від 23 березня 2021 року до участі у справі було залучено третіми особами ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» (а.с. 72). Ухвалою суду від 16 червня 2021 року було постановлено провести заочний розгляд справи (а.с.150). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечувала, позов підтримали. Представник відповідачаТОВ «Фінансова компанія «Аланд» у судове засідання не прибув повторно, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, відзив на позов не подавав, подав письмову заяву, в якій повідомив про відсутність у відповідача документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис (а.с. 81). Треті особи та їх представники у судове засідання не прибули про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Статтею 15\~ЦК України\~передбачено,\~що кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 88 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом достовірно встановлено, що 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 37924, про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» (ЄДРПОУ 42642578) заборгованості в розмірі 19176,66 грн. за кредитним договором № 005-99942-301112 від 30 листопада 2012 року укладеного з ПАТ «Дельта Банк» правонаступником якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами за № 144/К від 26 січня 2018 року є ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал», та правонаступником якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами за № 11/08/2020-ФА від 11 серпня 2020 року є ТОВ «Фінансова компанія «Аланд». Стягнення заборгованості проводилось за період з 11 серпня 2020 року по 17 серпня 2020 року. Загальна сума, що підлягає стягненню вказана у розмірі 19176,66 грн. (а.с. 27). 12 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Р.В. було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63594383 на підставі вищезазначеного виконавчого напису. Копії витребуваних судом документів, що стали підставою для вчинення виконавчого напису відповідачем та приватним нотаріусом не були надані. Згідно п.п. 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення дій нотаріусами України, затвердженого наказом\~\~ Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого\~в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів. Такими документами,\~\~згідно Переліку, є нотаріально посвідчена угода, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому, згідно п.1 цього Переліку для одержання виконавчого напису подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди, а також документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, виконавчий напис може бути вчинено лише в разі, якщо заборгованість є безспірною і за умови, що нотаріусу подано документи, які підтверджують безспірний характер такої заборгованості. При стягненні заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса, такий нотаріус зобов`язаний пересвідчитися, що розмір заборгованості, з приводу погашення якої видається виконавчий напис нотаріуса, є безспірним. У виконавчому написі нотаріусом зазначається лише, що позивач є боржником за кредитним договором,який було укладено між нею та вказаним банком. Про факт наявності заборгованості позивач дізналася лише після отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження від приватного виконавця. Факт наявності заборгованості позивачем заперечується. Відповідач та треті особи не подали до суду належні і допустимі докази на спростування позову та встановлених судом обставин. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. За таких обставин, суд вважає, що зазначений та оспорений позивачем виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору за подання позову 840,80 грн.(а.с. 1) та заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн (а.с. 56). Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплачених фактично витрат на правничу допомогу у розмірі 3700 грн. При цьому суд звертає увагу учасників справи на наступне. Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п. п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 цього Закону України до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. З матеріалів справи постає, що позивач, зокрема у позовній заяві вказував про орієнтовну вартість правничої допомоги приблизно у 3700 грн. Пізніше позивач надала до суду документи, що підтверджують факт отримання правничої допомоги та сплати нею визначеного розміру правничої допомоги. Так у матеріалах справи наявні копії договору про надання правничої допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] , ордеру адвоката, квитанції про фактичну сплату коштів обумовленої сторонами вказаного договору вартості правничої допомоги на суму 3700 грн., акту понесених витрат від 25.01.2021 року з описами наданих послуг (а.с. 13, 47-51). Суд зауважує, що в описі видів правничої допомоги вказано про такі види: - правовий аналіз наданих документів; - пошук та аналіз актуальної судової практики; - консультування; - складання договору та інших документів щодо правничої допомоги; - складання позовної заяви, де по кожному виду роботи визначена тривалість від 1/3 частини години до 4-х годин, розміром погодинної ставки та остаточно суми по видам роботи і взагалі. Європейський суд з прав людини у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга № 31107/96, узагальнив свою минулу практику стосовно угод про виплату адвокату гонорару і сформулював основні положення стосовно таких угод. Так, ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№ 2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру. У справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). Обумовлені між позивачем та адвокатом види робіт (послуг), тривалість їх надання та вартісне визначення за висновком суду є безумовно видами правничої допомоги, та що такі розміри витрат на правничу допомогу є співмірними зі складністю справи, відповідають засадам розумності, не є надмірно завищеними. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач не оспорював вимоги позивача щодо судових витрат та не подавав відповідної заяви про зменшення розміру судових витрат з наданням доказів на підтвердження безпідставного завищення розмірів судових витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу. Учасники справи не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: approved