Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], згідно якого просить стягнути з останньої заборгованість у розмірі 37530,57 грн. за кредитним договором №K3XRF102240014 від 20.04.2007 року та судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №K3XRF102240014 від 20.04.2007 року [PERSON] 20.04.2007 року отримала кредит у розмірі 3738,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв'язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду. В судове засідання представник позивача не з'явився, 14.04.2014 року через канцелярію суду подав заяву в якій просив розглядати справу у відсутність представника позивача за наявними матеріалами у справі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення їх про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2007 року між позивачем та Відповідачем було укладено договір №K3XRF102240014, відповідно до умов якого 20.04.2007 року [PERSON] отримує кредит у розмірі 3738,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач в позові зазначає, що виконав всі умови Договору, однак, вказує, що Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. У зв'язку з чим, станом на 22.01.2014 року Відповідач має заборгованість 37530,57 грн., яка складається з наступного: 3726,33 грн. - заборгованість за кредитом; 13016,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1588,82 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 16935,10 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1763,36 грн. - штраф (процентна складова). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 610 ЦК України, встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з цивільним законодавством України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а саме позивачем не надано доказу на підтвердження того, що Відповідачу видавалися кошти, а тому, позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 37530,57 грн. за кредитним договором №K3XRF102240014 від 20.04.2007 року, не ґрунтуються на жодному наданому доказі, отже, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed