Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., в якому просив визнати недійсним договір дарування 1 / 4 квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 01.04.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., зареєстрованому в реєстрі за №387. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 20.05.2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2018 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року, якою стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у сумі 27 542,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 350 000 грн., вартість експертного дослідження у сумі 1 000 грн., а всього 378 542,05 грн. та постановою державного виконавця було накладено арешт на майно [PERSON] . При цьому, 01.04.2019 року відповідач [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір дарування, відповідно до якого відповідач-1 подарувала своїй матері відповідачу-2 належну їй на праві власності 1 / 4 вказаної квартири. Таким чином, позивач вважає, що оскаржуваний правочини уклали сторони, які є близькими родичами, без мети настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином та вказані дії сторін оскаржуваного договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому його коштом судового рішення про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У зв`язку з чим, позивач вважає, що оскаржуваний договір дарування від 01.04.2019 року є фіктивним та відповідно до положень ст. 203,215,234 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Ухвалою суду 15.11.2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 14.02.2020 року (а.с. 34). Ухвалою суду 14.02.2020 року виправлено в ухвалі суду про відкриття провадження у справі від 15.11.2019 року описку, вказавши серед учасників справи третю особу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. (а.с. 42). Ухвалою суду 14.02.2020 року витребувано докази у третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., а саме: копії усіх документів, які стали підставою для укладення договору дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 387 (а.с. 43). Ухвалою суду 14.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.04.2020 року (а.с. 44). 11.03.2020 року на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. надано належним чином засвідчені усі копії документів, що стосується посвідчення договору дарування № 387 від 01.04.2019 року. Представник озивача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином та надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить підпис відповідача на зворотному повідомленні, що відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідачів. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. до судового засідання не з`явилась. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали, третя особа пояснень не надала. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність відповідачів та третьої особи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2018 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року та постановою Верховного Суду від 02.10.2019 року, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа АТ «ПРОСТО-Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у сумі 27 542,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 350 000 грн., вартість експертного дослідження у сумі 1 000 грн., а всього 378 542,05 грн. В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовлено (а.с. 10-25). Як встановлено судом, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. постановою від 20.05.2019 року відкрито виконавче провадження № 59163006 з примусового виконання виконавчого листа № 755/7036/16-к, виданого 11.04.2019 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у сумі 27 542,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 350 000 грн., вартість експертного дослідження у сумі 1 000,00 грн., а всього 378 542,05 грн. (а.с. 26) та постановою від 20.05.2019 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 416 396,25 грн. Також судом встановлено, що станом на час розгляду справи вказане рішення суду не виконане та останнє не спростовано відповідачами. 01.04.2019 року між відповідачем 1 - [PERSON] та відповідачем 2 - [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до дарувальник передала безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність 1/4 частини квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. за реєстровим № 387. Відповідно до свідоцтва про народження від 02.11.1983 року серії [NUMBER] відповідач 1 - [PERSON] є донькою відповідача 2 - [PERSON] . Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частини перша та третя ст. 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Крім того, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16 зазначено, що при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Як встановлено при розгляді справи, відповідач 1 - [PERSON] , відчужуючи належну їй на праві власності 1 / 4 частину квартири, була обізнана про існування цивільного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа АТ «ПРОСТО-Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що був поданий позивачем в межах кримінального провадження наявність кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР 26.01.2016 року за №12016100040001129 відносно [PERSON] , та про наявність судового рішення щодо стягнення з неї на користь позивача грошових коштів у розмірі 378 542,05 грн., а отже могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом цивільного позову та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно. Крім того, суд враховує, що спірний договір дарування був укладений між найближчими членами родини, а саме матір`ю та дочкою. Будь-яких доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, що є предметом оспорюваних договорів, було передано у встановленому законом порядку у власність, суду надано не було. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідачі, укладаючи спірний договір дарування від 01.04.2019 року, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а дії відповідача 1 - [PERSON] були направлені на фіктивний перехід права власності на належні їй частину квартири до своєї матері з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за її рахунок судового рішення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у зв`язку з чим, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування від 01.04.2019 року недійсним, оскільки він був укладений без наміру реального настання обумовлених ним правових наслідків, а тому є фіктивними. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів в рівних частинах, тобто по 192 грн. 10 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved