Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що відповідно до договору дарування ? частини домоволодіння від 21 жовтня 2004 року укладеного між ним та [PERSON], він отримав у власність ? частину домоволодіння, що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Л.Кобилиці, 46. Крім того, 22 листопада 2004 року право власності на вказаний будинок зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №7886118. Зокрема, відповідно до п. 2 вищевказаного договору, на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ. А, деревяний, житловою площею 39,90 кв.м., житловий будинок літ. Б, житловою площею 18,60 кв.м. При цьому, у його власність було передано однокімнатний житловий будинок літ. Б, загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 18,60 кв.м., що складається з: веранди 2-1 площею 3,10 кв.м., коридору 2-2 площею 3,80 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 18,60 кв.м., вбиральні 2-4 площею 1,30 кв.м., ванної 2-5 площею 2,60 кв.м., комори 2-6 площею 1,30 кв.м., кухні 2-7 площею 8,80 кв.м., вхід в підвал І площею 1,60 кв.м., підвал І площею 1,60 кв.м., підвал ІІ площею 11,50 кв.м., підвал ІІІ площею 10,20 кв.м., які складають ? ідеальну частку. Однак, договором про відчуження житлового будинку розмір земельної ділянки не був визначений. В подальшому, бажаючи приватизувати відповідну земельну ділянку під будинком та для його обслуговування, йому стало відомо, що належна йому на праві власності частина будинку знаходиться на земельній ділянці площею 0,0426 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Л.Кобилиці, 46 на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії І-ЧВ №003138 від 24 червня 1997 року належить [PERSON], який відчужуючи відповідний житловий будинок не здійснив відчуження подальшим набувачам частини земельної ділянки під житловим будинком, а також частини, необхідної для обслуговування житлового будинку.. При цьому, відповідач в свою чергу на даний час відмовляється будь-яким чином вирішити питання щодо подальшого поділу земельної ділянки з можливістю її використання для обслуговування його житлового будинку, у звязку із чим він звернувся із відповідною скаргою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, який листом від 24.04.2015 року рекомендував звернутися за захистом своїх прав до суду. Також вказував, що розмір земельної ділянки, зайнятої житловим будинком та частини, необхідної для його обслуговування складає 0,0131 га, що підтверджується відповідним планом земельної ділянки, складеним ПП «Захід-Зем». Посилаючись на вказане, а також положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, уточнивши в ході судового розгляду справи заявлені позовні вимоги, просив визнати частково припиненим право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0131 га з площі 0,0426 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер І-ЧВ №003138 виданий 24.06.1997 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів, громадянину [PERSON] та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за П№0424 (кадастровий номер: 7310136600:07:002:1101, дата державної реєстрації земельної ділянки 05.03.2014 року), а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0131 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Кобилиці Лукяна, 46. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили про його задоволення з підстав, вказаних у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що позивач на підставі договору дарування є власником виключно житлового будинку та у вказаному договорі питання щодо відчуження частини земельної ділянки не вирішувалося, а тому ураховуючи те, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер І-ЧВ №003138, виданого 24.06.1997 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів відповідач є одноособовим власником спірної земельної ділянки, яку відчужувати не бажає та даний акт є дійсним, підстави для задоволення позову відсутні. Суд, заслухавши покази сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями\~ст. 11 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування ? частини домоволодіння від 21 жовтня 2004 року, укладеного між ним та [PERSON] є власником ? частини домоволодіння, яке знаходиться в м. Чернівці, по вул. Л.Кобилиці, 46 (а.с. 5). Відповідно до п. 2 договору, будинковолодіння № 46 знаходиться на земельній ділянці, розташованій у м. Чернівці, по вул. Л.Кобилиці, 46 та складається з: житлового будинку літ. А, деревяного, житловою площею 39,90 кв.м., житлового будинку літ. Б, житловою площею 18,60 кв.м. При цьому, у власність [PERSON] перейшов саме однокімнатний житловий будинок літ. Б, загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 18,60 кв.м., що складається з: веранди 2-1 площею 3,10 кв.м., коридору 2-2 площею 3,80 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 18,60 кв.м., вбиральні 2-4 площею 1,30 кв.м., ванної 2-5 площею 2,60 кв.м., комори 2-6 площею 1,30 кв.м., кухні 2-7 площею 8,80 кв.м., вхід в підвал І площею 1,60 кв.м., підвал І площею 1,60 кв.м., підвал ІІ площею 11,50 кв.м., підвал ІІІ площею 10,20 кв.м., які складають ? ідеальну частку. Крім того, 22 листопада 2004 року право власності позивача на вказану ? частину будинковолодіння було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №7886118, що підтверджено відповідним витягом (а.с. 6). Також судом встановлено, що вищевказане будинковолодіння, право власності на ? частину якого належить позивачу, розташоване на земельній ділянці, розташованій по вул. Л.Кобилиці, 46 в м. Чернівці, загальною площею 0,0426 га, яка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 24.06.1997 року належить відповідачу [PERSON] (а.с. 22). Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] зазначав, що відповідач при відчуженні частини належного йому будинковолодіння, згідно умов договору не здійснив відчуження й належної йому частини земельної ділянки, на якій знаходиться будинок літ. Б, а також частини земельної ділянки, необхідної для його обслуговування й відповідно на даний час в добровільному порядку відмовляється будь-яким чином вирішити питання щодо землекористування, а тому на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України просив визнати частково припиненим право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0131 га з площі 0,0426 га, як на частину, яка розташована під будинком та необхідна для його обслуговування, а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0131 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Кобилиці Лукяна, 46. Так, відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Крім того, ч.ч.1-2\~ст.116 ЗК України\~визначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частини 6-9\~ст.118 ЗК України\~визначають порядок безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадян, першочерговим етапом якого є подача заяви-клопотання громадянином до відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, де зазначаються бажане цільове призначення земельної ділянки. Як встановлено судом, спірна земельна ділянка як обєкт права власності, розташована по вул. Л.Кобилиці, 46 в м. Чернівці, загальною площею 0,0426 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 24.06.1997 року належить відповідачу [PERSON] Разом з тим, відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини будинковолодіння , станом на 2004 рік), при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Крім того, якрозяснено у\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~(п. 18) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати\~статті 30 ЗК\~до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі\~\~та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до\~статті 120 ЗК 2001 року\~на підставі цивільноправових угод,\~\~а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.\~До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі\~статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін\~\~до\~\~статті\~\~120 ЗК\~Законом України від 27 квітня 2007 р. - і згідно зі\~статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Однак, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, слід враховувати наступне. Зокрема, відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Таким чином, аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Крім того, відповідно до частини 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно вимог статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постановах 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року та від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16, які є обов'язковими для застосування судами в подібних правовідносинах. Як вже було встановлено судом та підтверджено дослідженими матеріалами справи, [PERSON] на підставі договору дарування від 21 жовтня 2004 року набув у власність ? частину будинковолодіння, яке знаходиться в м. Чернівці, по вул. Л.Кобилиці, 46 (а.с. 5). Відповідно до п. 2 договору, будинковолодіння № 46 знаходиться на земельній ділянці, розташованій у м. Чернівці, по вул. Л.Кобилиці, 46 та складається з: житлового будинку літ. А, деревяного, житловою площею 39,90 кв.м., житлового будинку літ. Б, житловою площею 18,60 кв.м. При цьому, у власність [PERSON] перейшов саме однокімнатний житловий будинок літ. Б, загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 18,60 кв.м., який і складає ? ідеальну частку будинковолодіння, розташованого по вул. Л.Кобилиці, 46. Крім того, згідно кадастрового плану на спірну земельну ділянку, саме на земельній ділянці площею 0,0131 га з площі 0,0426 га, розташована ? частина будинковолодіння позивача з урахуванням частини земельної ділянки, необхідної для його обслуговування та цей розмір відповідачем належними і допустимими доказами не оспорений, а тому ураховуючи вищевказане та положення ч. 4 ст. 120 ЗК України за позивачем слід визнати право власності саме на земельну ділянку площею 0,0131 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Кобилиці Лукяна, 46. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання частково припиненим право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0131 га з площі 0,0426 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер І-ЧВ №003138 виданого 24.06.1997 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до\~ст.378 ЦК України\~право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. При цьому, положеннями ст. 140 ЗК України визначено, підстави припинення права власності на земельну ділянку, зокрема: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. За таких обставин, суд враховуючи положення ст.. 140 ЗК України приходить до висновку про відсутність підстав для припинення права власності попереднього власника [PERSON] відносно частини спірної земельної ділянки, оскільки визначені положеннями\~ст.140 ЗК України\~підстави для задоволення цих вимог відсутні, а перехід права власності від попереднього власника до наступного не потребує визнання припиненим права відчужувача щодо цього майна в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: partial