Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права на користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності. Позов мотивовано тим, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Торгова (Торгівельна), 203, кв. 7. У квартирі зареєстрована, крім нього, колишня дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON] В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 13 березня 2014 року за ініціативою [PERSON] шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, шлюбні відносини між подружжям припинено та спільне господарство вони не ведуть. Відповідач у спірній квартирі не проживає з часу розірвання шлюбу, ніяких угод про користування квартирою після розірвання шлюбу відповідач з позивачем не укладала. Проте, у вересні 2017 року відповідач без узгодження з позивачем перевезла речі в квартиру та змінила замки. Ураховуючи вищевикладене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року відкрито провадження у справі. 12 грудня 2017 року до суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких вона позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що у спірній квартирі вона постійно проживає з 2009 року. 20 лютого 2010 року у них з позивачем народився син [PERSON]. 16 вересня 2011 року за згодою позивача, як члени сімї, вони разом із дитиною зареєстрували місце свого проживання у спірній квартирі. Позивач з 2013 року постійно знаходиться за кордоном, натомість вона із дитиною постійно проживають у спірній квартирі, іншого житла не має, в звязку з цим не втрачала інтересу до спірної квартири. Отже, правові підстави для позбавлення її права користування квартирою відсутні. Особи зазначені в акті про не проживання від 28.09.2017 року не є друзями сімї, до квартири не вхожі, а відтак стверджувати про не проживання відповідача у квартирі не можуть. Крім того, відомості викладені в акті спростовуються, наданою позивачем, відповіддю начальника Корабельного ВП ГУНП в Миколаївскій області [PERSON], оскільки після 02 вересня 2017 року родичі позивача без її відома до квартири не входили. Позивач в судовому засіданні обставини зазначені у позовній заяві підтримав у повному обсязі, просив про її задоволення, не заперечував проти проживання сина в спірній квартирі, але без відповідача. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні обставини зазначені у позовній заяві підтримав у повному обсязі, просив про її задоволення. Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду свого представника. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення представника відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 15.07.2010 року. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який між сторонами розірвано 13 березня 2014 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-ФП № 119952 від 03.03.2010 року. 16 вересня 2011 року в спірній квартирі за згодою власника [PERSON] зареєстровані колишня дружина [PERSON] із спільним сином [PERSON]. 26 лютого 2014 року заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва у цивільній справі № 488/6940/13-ц з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. Вказаним рішенням встановлено, що дитина проживає з [PERSON] та знаходиться на її утримані. В доведення фактів викладених в позові позивач надав акт про не проживання та відсутність особистих речей від 28 вересня 2017 року, з якого вбачається, що з вересня 2016 року по 28 вересня 2017 року відповідач фактично не проживає за адресою: [INFO]. За вказаною адресою відсутні спальні місця, особисті речі, а також інші ознаки, які вказують на фактичне проживання за вказаною адресою відповідача. Акт складений комісією у складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач у своїх запереченнях та представник відповідача у судовому засіданні заперечили проти акту, зазначили, що особи вказані в акті не були вхожі в дім та сімю відповідача, тому не можуть достеменно знати наявність речей та фактичне проживання у спірній квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що акт вона із своїм чоловіком [PERSON] дійсно підписала, проте, до квартири ані вона, ані її чоловік не заходили. Дату складання акту вона не памятає. З огляду на викладене, суд критично ставиться до письмового доказу - акту про не проживання від 28.09.2017 року, оскільки свідок [PERSON] відомості викладені в акті не підтвердила. Про допит інших осіб, які підписали акт, в якості свідків, позивач не заявляв. З відповіді начальника Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області [PERSON] вбачається, що 02 вересня 2017 року в ЄО Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області звернувся брат позивача [PERSON], який просив зафіксувати факт того, що невідома особа зірвала печатку Корабельного ВП ГУНП, якою була опечатана квартира № 7 та поміняла замок вхідних дверей. В ході перевірки за вказаною заявою було встановлено, що замок змінила [PERSON], так як не могла потрапити до квартири, оскільки хтось із родичів позивача змінив замки без відома [PERSON] Власник квартири знаходиться за межами України. Доводи позовної заяви про те, що факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується вказаною відповіддю не заслуговує на увагу, оскільки зазначена відповідь не підтверджує факту не проживання відповідача у квартирі понад встановлені законом строки. Зазначена відповідь свідчить про створення перешкод у користуванні спірною квартирою родичами позивача. З довідки № 40 від 02.10.2017 року дошкільного навчального закладу № 121 управління освіти Миколаївської міської ради, вбачається, що [PERSON], проживає за адресою: [INFO] та відвідував дошкільний навчальний заклад № 121 «Берізка» з 2011 року по 2017 рік. З довідки Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 29 за вих. 313 від 11.12.2017 року вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO] та навчається у Миколаївській ЗОШ № 29 у 1-А класі. Перевіркою Корабельного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 11.12.2017 року встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з 2011 року та до теперішнього часу. З акту про проживання особи за місцем реєстрації від 11.12.2017 року вбачається, що [PERSON] разом із своєю дитиною [PERSON] проживає в [INFO] з вересня 2011 року по теперішній час. З акту обстеження умов проживання сімї від 11.12.2017 року, складеного головним спеціалістом сектору служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради [PERSON] та головним спеціалістом сектору з питань опіки та піклування [PERSON], вбачається, що [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [INFO]. Умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини створені належні умови. При перевірці встановлено, що відповідач з дитиною за вказаною адресою проживаю постійно та мають реєстрацію. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт постійного проживання відповідача [PERSON] та її сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Покази надані свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] узгоджуються між собою та підтверджують відомості зазначені відповідачем в запереченнях щодо постійного проживання останньої разом із дитиною у спірній квартирі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що в 2016 році [PERSON] знайшла собі іншого чоловіка та вирішила виїхати із спірної кватири та зробила це. Однак у вересні 2017 року вона повернулася до квартири, помінявши замки, однак згоди на вселення позивач [PERSON] їй на це не надавав. Суд критично ставиться до показів, наданих свідками [PERSON] та [PERSON], оскільки зазначені особи тісно пов'язані із позивачем [PERSON], вказані свідки не є об'єктивно налаштованими відносно відповідача [PERSON], оскільки є близькими родичами позивача братом та батьком. Крім того, ці покази спростовуються іншими доказами у справі. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 321\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 3 ст.\~47\~Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями статті 64\~ЖК УРСР\~1983\~року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із частиною четвертою статті 156\~ЖК УРСР\~1983\~року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Позивачем належних, допустимих, достовірних доказів, в розумінні ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України, які б свідчили про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання, наявності у відповідача на праві власності нерухомого майна, вибуття та відсутності відповідача в спірній квартирі понад вставлені законом строки, не надано. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. Відповідачем під час розгляду справи надані докази, які у своїй сукупності дають підстави для висновку, що вона не втрачала інтересу до спірної квартири, в спірній квартирі постійно проживає вона та їх спільний з позивачем малолітній син. З огляду на викладене, суд зясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, даючи правову оцінку наданим доказам, що мають значення для розгляду справи, вирішуючи спір по суті вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed