Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

У лютому 2020 року Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського) звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів, витрачених на її навчання у розмірі 141 571,75 грн. Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення приймальної комісії від 12 серпня 2010 року наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет ім. І. Я. Горбачевського» від 15 серпня 2010 року № 264 [PERSON] зараховано студентом першого курсу медичного університету. 01 вересня 2010 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет ім. І. Я. Горбачевського» та відповідачем укладено угоду № 7 про підготовку фахівця з вищою освітою, якою передбачено обов`язок відповідача прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно з протоколом засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують університет у червні 2016 року, відповідач направлений на роботу в Монастириське районне територіальне медичне об`єднання департаменту охорони здоров`я Тернопільської ОДА на посаду лікаря-анестезіолога. Позивач зазначав, що із пропозицією щодо працевлаштування відповідач була ознайомлена та погоджувалася, направлення на роботу № 02010830/010 було вручено відповідачу особисто. Наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет ім. І. Я. Горбачевського» від 23 червня 2016 року № 144 (ДМ) на підставі результатів державних екзаменів і відповідно до рішення Державної екзаменаційної комісії відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Відповідно до листа начальника управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації від 19 листопада 2019 року № 4960/06-01, [PERSON] випускниця ДВНЗ ім. І. Я. Горбачевського 2016 року, з 01 серпня 2016 року по 29 червня 2018 року проходила інтернатуру на базі Монастириського районного територіального медичного об`єднання. Після закінчення інтернатури приступила до роботи згідно направлення, а 4 вересня 2018 року звільнена з роботи за власним бажанням. Посилаючись на те, що [PERSON] відмовилася відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони, позивач просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані із його навчанням в розмірі 141571,75 грн, у тому числі: 83 597,06 грн затрати на навчання одного студента медичного факультету і 57 974,69 грн виплаченої за час навчання стипендії та судові витрати. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов. 24 липня 2020 року відповідачем подано відзив на позов, який мотивовано такими доводами: -угодою від 01.09.2010 року № 7 про підготовку фахівців з вищою освітою, що укладена сторонами не передбачено обов`язку відшкодування студентом вартості навчання після працевлаштування на роботу за призначенням та після звільнення за власним бажанням. Дана угода передбачала лише обов`язок [PERSON] відшкодувати вартість навчанняу разі відмови їхати за призначенням; -норма закону на час звернення позивача до відповідача, яка зобов`язувала випускника медичного закладу вищої освіти відпрацювати після закінчення навчання три роки за направленням втратила чинність на підставі набрання з 01 січня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту»» та прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням». Відповідачем також указано, що позивачем не враховано, що у відповідачки хронічно хвора мати, у якої встановлена третя та друга групи інвалідності, а також, що роботодавцем не були забезпечені належні умови праці та не враховано принципу свободи праці, передбаченого ст. 43 Конституції України. Відповідачка просила відмовити у задоволенні позову. 30 липня 2020 року позивачем подано відповідь на відзив (т. 1 а.с. 137-143). Позивач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату і час судового засідання повідомлялась вчасно та належним чином. Представник відповідача, адвокат Андрусенко І.Я., в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позов. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив таке. У липні 2010 року [PERSON] подано на ім`я Ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» заяву з проханням допустити до участі в конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету за державним замовленням. Згідно заяви, [PERSON] зобов`язалася в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а у разі відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання. Згідно наказу від 15 серпня 2010 року № 264 по Тернопільському державному медичному університету імені І.Я. Горбачевського, на підставі рішення приймальної комісії від 12 серпня 2010 №18, зараховано [PERSON] студенткою першого курсу медичного факультету. 01 вересня 2010 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» та [PERSON] укладено угоду № 7 про підготовку фахівців з вищою освітою відповідно до якої вищий заклад освіти зобов`язується забезпечити студентові: якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; оформити студентові направлення на працевлаштування. Відповідно до умов угоди студент зобов`язується, зокрема, прибути після закінчення університету на місце працевлаштування згідно призначення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за направленням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання та суму отриманої стипендії. Згідно із наказом Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського від 23 червня 2016 року № 144 (ДМ) на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря й видано диплом. 30 жовтня 2015 року [PERSON] надала письмову згоду на запропоновану їй пропозиції щодо працевлаштування у Монастириське районне територіальне медичне об`єднання. Згідно з протоколом від 30 жовтня 2015 року засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет ім. І.Я.Горбачевського МОЗ України» у червні 2016 року, молодого спеціаліста [PERSON] направлено на роботу на посаду лікаря-анестезіолога у Монастириське територіальне медичне об`єднання. Також 30 жовтня 2015 року Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» заповнено картку працевлаштування випускника [PERSON] і остання погодилася із розподілом, про що свідчить її розписка в картці працевлаштування. Зі списку працевлаштування персонально кожного випускника медичного факультету Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» 2016 року вбачається, що місцем майбутньої роботи [PERSON] є Монастириське територіальне медичне об`єднання, посада лікар-анестезіолог. 03 березня 2016 Міністерством охорони здоров`я України видано направлення на роботу №02010830/010 за яким [PERSON] , випускницю Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» направлено в розпорядження Монастириського територіального медичного об`єднання для роботи на посаді лікаря-анестезіолога. Вказане направлення зареєстроване в журналі обліку направлень на роботу випускників форми №Н-2.06 ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського МОЗ України». Направлення на роботу [PERSON] отримала 30.06.2016, про що свідчить відмітка в журналі обліку направлень на роботу випускників форми №Н-2.06 ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського МОЗ України». Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 12.06.2019 №1353 змінено назву Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на Тернопільський національний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України та затверджено Статут університету в новій редакції, про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується Випискою від 14.06.2019 року. Листом начальника управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації від 19 листопада 2019 року № 4960/06-01 повідомлено Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського про те, що [PERSON] , випускник 2016 року, з 1 серпня 2016 року по 29 червня 2018 року проходила інтернатуру на базі Монастириського районного територіального медичного об`єднання. Після закінчення інтернатури приступила до роботи згідно з направленням, натомість з 4 вересня 2018 року звільнена з роботи за власним бажанням. Вказана обставина також підтверджується копією наказу від 04.09.2018 №146-к/тр «Про звільнення [PERSON] ». Підстава звільнення заява [PERSON] від 03.09.2018 року. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням [PERSON] випуску 2016 року (без виплати стипендії), складеного та підписаного головним бухгалтером і заступником ректора Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України з економічних питань, такі затрати становлять 83597,06 грн. Згідно з довідками про доходи [PERSON] за період із вересня 2010 року по червень 2016 року, виданими Тернопільським національним медичним університетом ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України 28 листопада 2019 року №07/5639 та №07/5640, відповідачу сплачено стипендію на загальну суму 57974,69 грн. При цьому, 29 листопада 2019 року [PERSON] Тернопільським національним медичним університетом ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України направлено вимогу від 29.11.2019 №19/5648, якою університет просив у строк до семи днів з моменту отримання даної вимоги повернути затрачені кошти на її навчання в сумі 141571,75 грн, яка складається із 83597,06 грн вартості навчання та 57974,69 грн виплаченої стипендії. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2009 року № 96), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № 7) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17). [PERSON] , підписуючи угоду від 01 вересня 2010 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись на кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила про те, що якщо частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання. Як зазначається в рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, була чинною у відповідній редакції, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2010 року, регулюються саме нею. Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою. З огляду на це, суд вважає неспроможними заперечення відповідача щодо відсутності правових підстави для відшкодування вартості навчання через утрату чинності норми Закону України «Про вищу освіту». Отже, на переконання суду, [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення медичного університету три роки (відповідно до направлення на роботу). Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18). Судом встановлено, що розмір витрат на навчання [PERSON] становить 141 571,21 грн, при цьому такий розмір витрат на навчання, зазначений позивачем, відповідач не оспорювала. Таким чином, розмір витрат, які мають бути відшкодовані [PERSON] у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року у сумі 83 597,06 грн та нарахованої і виплаченої [PERSON] стипендії у сумі 57 974,69 грн за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2010 року до червня 2016 року, та становить 141 571,21 грн. Окрім цього, суд відхиляє заперечення відповідача щодо звільнення її від відшкодування витрат на навчання з огляду на захворювання її матері, оскільки підстав бути звільненою від виконання зобов`язання за наявності такої обставини ні укладена сторонами угода ні законодавство не передбачає. Не порушується і принцип свободи праці, передбачений ст. 43 Конституції України, оскільки відповідач [PERSON] без жодного примусу, укладаючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, добровільно висловила своє волевиявлення відпрацювати по закінченню навчання у Державному вищому навчальному закладі «Тернопільський державний медичний університет ім. І. Я. Горбачевського». Оскільки позов підлягає задоволенню, витрати зі сплати судового збору за подачу позову на загальну суму 9 434,25 грн покладаються на [PERSON] .

Outcome: approved