Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась з позовом до ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 січня 2018 року нежитлового будинку побутового обслуговування площею 544,2 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] , що був укладений між продавцем - Товариством з обмеженою відповідальність «Фірма побутового обслуговування «Силует» і покупцем - громадянкою [PERSON] , і посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського нотаріального округу Лавутою Тетяною Олександрівною та зареєстрованого в реєстрі за №5. В обґрунтування позову посилалась на те, що під час розгляду господарським судом справи за її позовом до ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» про захист її корпоративних прав як члена цього товариства шляхом визнання недійсним рішення загальних Товариства від 03.02.2017 року в частині визначення розміру вартості частки у майні Товариства, яка підлягає до виплати для неї та стягнення з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на її користь 295 798,53 грн. у кінці 2018 року стало відомо, що товариство продало майно - нежитлову будівлю загальною площею 544,2 м.кв., розташовану по [ADDRESS] для громадянки [PERSON] за завідомо заниженій ціні 304359,85 грн., без згоди його співвласників, у приватну власність [PERSON] . Позивач вважає, що фактично, з метою укриття майна товариства за рахунок якого міг вирішитись судовий спір шляхом реальної оцінки будинку, можливого виділення його частки в натурі для членів товариства які вважають свої права порушеними, директор ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» [PERSON] , продала по у десять раз заниженій ціні будинок до вирішення спору в суді і у зв`язку з таким спором, для своєї дочки [PERSON] . Позивач вважає, що цим грубо порушені її права при вирішенні спору про отримання пропорційної частки з власності при виході з товариства, оскільки іншого майна у товаристві не має і позивачу, як учаснику ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» належить частка 9,19 % статутного капіталу цього товариства. Позивач зазначає, що скориставшись правом учасника товариства на вихід з числа учасників, вона подала про це заяву 22 листопада 2016р. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует», яке оформлено протоколом №1 від 3 лютого 2017 року її заява про вихід з учасників товариства була задоволена та було вирішено виплати 1652 грн., пропорційно до частки статутного капіталу, що не відповідає вимогам статуту товариства так і законодавству України. Після зазначених зборів у товаристві залишились учасниками ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» його директор [PERSON] та її дочка [PERSON] для якої і продано, як фізичній особі, а не як учаснику товариства, вищевказану будівлю. На момент виходу позивача з числа учасників товариства і подачі позовної заяви в суд, для відповідача на праві колективної, спільної часткової власності належала будівля побутового обслуговування площею 544,2 м2., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте, як зазначалось, під час розгляду справи Господарським судом, відповідач грубо ігноруючи її права, умисно відчужив майно, яке повинно бути враховане для вирішення спору шляхом визначення його дійсної вартості та безпосередньо щодо вартості якого призначена судова експертиза і такі дії відповідача після виникнення спору і подачі позову в суд про дійсну вартість майна, по продажу будинку по [ADDRESS] , спрямовані на протизаконне привласнення цього майна учасників товариства з метою невиконання зобов`язань і привласнення майна. Зазначена будівля включена в якості внеску до Статутного фонду товариства, перебуває в спорі, і на неї мають права треті особи - учасники які не отримали своїх часток. Позивач вказує підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3 та ч.6 ст.203 ЦК України, оскільки зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Належна для позивача частка продана без її участі і перейшла з спільної часткової власності у приватну власність іншої особи, договором купівлі - продажу безпосередньо і грубо порушені її майнові права та норми цивільного законодавства, тому договір підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Юзюк О.М. позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, з вищенаведених підстав, а також представник позивача зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки вчинений з метою приховати майно, на яке можливо буде звернути стягнення для виплати позивачу вартості її частки, що також є підставою для визнання договору недійсним. В судовому засіданні представник відповідачів ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» та [PERSON] - адвокат Кашин В.А. заперечив проти задоволення позову посилаючись на те, що на підставі заяви учасника ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» [PERSON] від 22 листопада 2016 року про її вихід зі складу учасників товариства, рішенням загальних зборів товариства від 03 лютого 2017 року визнано [PERSON] такою, що вибула зі складу учасників товариства з 22 листопада 2016 року та прийнято рішення про виплату останній вартості частини майна товариства, пропорційну частці [PERSON] у статутному капіталі юридичної особи, а саме 1652 грн. Оскільки з 22 листопада 2016 року [PERSON] перестала бути членом товариства, а тому на момент укладення спірного договору її права не могли порушуватись. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Так, ст.116 ЦК України та ст.10 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на дату виходу [PERSON] зі складу учасників товариства) передбачено, що учасники товариства мають право, зокрема, вийти в установленому порядку з товариства. Частинами 1 та 2 статті 148 ЦК України встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання п користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Відповідно до ст.54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством у даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки користування, повертається в натуральній формі без винагороди. Судом встановлено, що згідно свідоцтва, виданого ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» станом на 01.01.2009р. [PERSON] , як члену товариства належала частка у статутному фонді товариства: у будівлі 9,24% - сума 1626 грн., у майні - 7% - сума 26 грн., у землі 9,24% - сума 3641 грн. (а.с.12). Відповідно до п.8.6 Статуту ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» при виході учаснику виплачується вартість частини майна пропорційну його частці у статутному фонді товариства. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов із товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу (а.с.136). 22 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» з заявою про вихід із складу учасників товариства та проханням провести з нею розрахунки, сплативши вартість частини майна товариства пропорційно частці у статуному капіталі товариства. Як вбачається з рішення загальних зборів ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» від 03 лютого 2017 року, оформленного протоколом №1, було вирішено вважати [PERSON] такою, що вийшла з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» з 22.11.2016р. та виплатити останній вартість частини майна товариства пропорційно її частці в статутному капіталі в розмірі 1652 грн. (а.с.22). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] оскаржено до Господарського суду Хмельницької області вищевказане рішення загальних зборів ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует», в частині визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» щодо визначення розміру вартості частки у майні товариства, яка підлягає їй до виплати. Як вбачається з постанови колегії Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №924/23/18 від 14 травня 2020р. апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2018р. у справі №924/23/18 задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на користь [PERSON] вартість частки в сумі 231638,78 грн. та 3474,59 грн. судового збору, в задоволені позову про стягнення 5454,18 грн. відмовлено та в решті рішення залишено без змін (а.с.118-121). На підставі вищевказаної постанови суду, 04 червня 2020р. Господарським судом Хмельницької області видано наказ №924/23/18 про стягнення з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на користь [PERSON] вартість частки в сумі 231638,78 грн. та 3474,59 грн. судового збору (а.с.149). З вищенаведеного вбачається, що рішення загальних зборів ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» від 03 лютого 2017 року, оформлене протоколом №1 в частині вважати [PERSON] такою, що вийшла з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» з 22 листопада 2016р. є чинним. Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 19.12.2017р. за ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» зареєстроване на праві колективної власності майно: нежитлова будівля площею 544,2 кв. м., за адресою: [ADDRESS] і частка власності 1/1 (а.с.23) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САВ №844739 виданого 02.07.2008р. з внесенням відповідного запису у реєстр на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38294419 від 23.11.2017р. (а.с.10). Наведене спростовує твердження позивача, про те, що вищевказана будівля належить учасникам товариства на праві спільної часткової власності. Також, в судовому засіданні встановлено, що 04 січня 2018 року ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» в особі директора [PERSON] продала, а [PERSON] купила нежитлову будівлю - будівлю побутового обслуговування загальною площею 544,2 м.кв. за 304359,85 грн., що розташована за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського нотаріального округу Лавутою Т.О., зареєстровано в реєстрі за №5 (а.с.8-9). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109931579 від 04.01.2018р. на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 544,2 м.кв., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.125-126). Також, 04 січня 2018 року між ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0802 га для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, кадастровий номер 6810800000:04:017:0088, розташованої за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського нотаріального округу Лавутою Т.О., зареєстровано в реєстрі за №7 (а.с.122-124). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109938128 від 04.01.2018р. на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0802 га для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, кадастровий номер 6810800000:04:017:0088, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.126). Разом з тим, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та згідно з ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Натомість позивачем не доведено, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам встановленим ст.203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси. Оскільки, як встановлено судом та зазначено вище, рішення загальних зборів ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» від 03 лютого 2017 року, оформлене протоколом №1 в частині вважати [PERSON] такою, що вийшла з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» з 22 листопада 2016р. є чинним, а отже з 22 листопада 2016 року [PERSON] перестала бути членом товариства, тому на момент укладення оспорюваного нею договору купівлі-продажу, її права ніяким чином не були порушені. Також, в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , зазначили, що вони були учасниками ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» і також як і [PERSON] звертались до Гоподарського суду Хмельницької області з позовами до товариства, однак дані показання ніяким чином не підтверджують позовні вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу, а тому суд не приймає їх до уваги. Окрім того, посилання позивача в судовому засіданні на фіктивність договору купівлі-продажу з метою приховати майно ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» задля уникнення розрахунків із нею по виплаті вартості частки позивача як колишнього члена товариства, є безпідставними та суд не бере їх до уваги, оскільки позивач не довів суду відсутність в учасників спірного правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Кваліфікуючими ознаками договору купівлі-продажу є передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем (ст.655 ЦК України). Факт передачі продавцем й прийняття та оплати майна покупцем за спірним договором купівлі-продажу підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109931579 від 04.01.2018р. про реєстрацію за покупцем [PERSON] права приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 544,2 м.кв., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.125-126). Крім того, суд не приймає до уваги посилання представника позивача щодо фіктивності договору купівлі-продажу, оскільки при подачі позову позивач підставою позову вказував ч.ч.1-3, 6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України. Натомість, посилання представника позивача в судовому засіданні на недійсність спірного правочину з підстав його фіктивності (ч.1 ст.234 ЦК України), є за своєю суттю зміною підстави позову. Разом з тим, згідно ч.3 ст.49 ЦПК України зміна предмету або підстави позову у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. За вищевказаних обставин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а отже у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed