Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] (далі - [PERSON]) звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (далі - ПАТ «АКБ «Індустріалбанк»), в якому зазначила, що 16 липня 2007 року між нею та указаною банківською установою було укладено кредитний договір № KR1/0900/310/07, відповідно до умов якого їй було надано кредит у іноземній валюті. Посилаючись на те, що вказаний кредитний договір був укладений з порушенням чинного законодавства, просить визнати його недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Так, позивач вважає, що в кредитному договорі зобов'язання позичальника виражене в іноземній валюті, а не в гривні, отже вважає умови договору несправедливими та такими що суперечать чинному законодавству. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали з підстав в позові викладених та додатково озвучених у судовому засіданні, просили задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, через канцелярію суду надала письмові заперечення, які долучено до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Суд, визначаючи межі розгляду цієї справи, виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, з яких звернувся позивач до суду, про що указано Пленумом Верховного Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Позивач як на підставу недійсності договору у цій справі посилається на порушення відповідачем при укладенні договору приписів ст. 524 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між АКБ «Індустріалбанк» та [PERSON] 16 липня 2007 року був укладений кредитний договір № KR1/0900/310/07, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 85 000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення боргу відповідно до графіку платежів 12 липня 2029 року (а.с.4-8). Так, до загальних засад цивільного законодавства відноситься, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст.ст. 6, 627 ЦК України), справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 3), Закон України «Про Національний банк» (стаття 35) визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Пункт 2 статті 524 ЦКУкраїни та частина 2 статті 198 ГК України прямо дозволяє сторонам визначити грошові зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, визначення грошового зобов'язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України. Щодо порушень відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У цьому ж Законі чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, не розірвала відразу після його укладення, та в подальшому виконувала його умови, доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо неї дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи його інтересів суду не надала, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Суд при вирішенні цієї справи враховує й те, що позивач, отримавши кредит за оспорюваним кредитним договором, в подальшому виконувала його умови. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Отже, як встановлено судом, позичальник був у письмовій формі повідомлений про умови кредитування та надану суму коштів в якості кредитування, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо цього. Суд також звертає увагу на те, що позивач, який вважав себе споживачем на час укладення кредитного договору не скористався передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів» правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою заяву на укладення договору про надання споживчого кредиту та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору, який уклав ще у червні 2007 року, а звернувся до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону більш ніж через дев'ять років, а саме в лютому 2017 року. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Позивачем зазначені вимоги закону не виконано, правову та фактичну підставу заявлених у позовній заяві вимог не доведено. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що позовні вимоги безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed