Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до відповідача Міністерства внутрішніх справ України, відповідно до якого просив стягнути 3% річних у сумі 4 201,77 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 16 240,40 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом УМВС України в Житомирській області № 81 О/С від 21.01.2014 р. його звільнено з посади інспектора патрульної роти батальйону патрульної служби УМВС України в Житомирській області. Рішенням обласної МСЕК № 2 від 26.0.2016 р. позивачу встановлено 2 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ. На початку березня 2016 р. він звернувся до голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі вставленням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі/смерті, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (далі - Порядок № 850). УМВС України в Житомирській області задовольнило заяву позивача, нарахувало йому одноразову грошову допомогу у розмірі 275 600 грн. та направило висновок до МВС України, який відповідач 21.03.2016 р. затвердив. Відповідно до п. 10 Порядку грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців з дня прийняття зазначеного рішення. Тобто відповідач повинен був здійснити виплату належних позивачу сум не пізніше 21.05.2016 р. Разом з тим, відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу лише 23.11.2016 р. Оскільки має місце прострочення грошового зобов`язання, позивач вважає, що належним способом захисту його порушеного права буде стягнення з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.05.2016 р. по 23.11.2016 р. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22.02.2019 р. справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 29 травня 2019 р. від представника відповідача МВС України Щепанського А.М. до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України передбачають договірні правовідносини, які між сторонами справи не виникали. Крім того, Закон України «Про міліцію» та Порядок № 850, на які позивач посилається як на підставу заявлених позовних вимог відносяться до спеціального законодавства, а отже, норми ст. 625 ЦК України в такому випадку не застосовуються. Положеннями Порядку № 850 встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги проводиться органом внутрішніх справ, в якому проходив службу працівник міліції, що виключає відповідальність Міністерства внутрішніх справ України. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.03.2016 р. відповідач затвердив висновок УМВС України в Житомирській області про нарахування позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі вставленням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 275 600 грн. Згідно з доводами позивача, які відповідачем не заперечуються, одноразова грошова допомога позивачем отримана 23 листопада 2016 р. Враховуючи положення абз. 3 п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», ст. 23 Закону України «Про міліцію», а також п. 9, 10 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року за № 850 останнім днем строку виплати відповідачем одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням другої інвалідності було 21.05.2016 року. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій, позивач посилається на положення ст. 625 ЦК України та обов`язку боржника сплатити кредитору інфляційні втрати та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15, від 19.03.2018 року у справі № 718/2080/17-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц зазначено, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, позивач має право на відшкодування йому інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України. Разом з тим, відповідач Міністерство внутрішніх справ безпосередньої не здійснював позивачу виплату призначеної йому одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до положень п. 9 Порядку № 850 виплата одноразової грошової допомоги проводиться органом внутрішніх справ, в якому проходив службу працівник міліції. У даному конкретному випадку виплату одноразової грошової допомоги позивачу здійснено УМВС України в Житомирській області. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити з положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Як вбачається з матеріалів справи відзив на позовну заяву, в якому серед інших заперечень вказано на неналежність відповідача, направлений відповідачем на адресу позивача. Разом з тим, позивачем не ініційовано перед судом питання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до змісту пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст. 79-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Враховуючи той факт, що права позивача відповідачем не порушувалися, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право на звернення до суду з позовом до належного відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed