Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ У листопаді 2020 року до суду звернувся [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування позову позивач вказав, що 11 жовтня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачу 350000 грн. на будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на строк до 11 жовтня 2019 року, що підтверджується розпискою від 11 жовтня 2016 року. Борг відповідачем вчасно не було повернуто. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, ухиляється від сплати боргу. Позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 417123 грн. 29 коп., з яких 350000 грн. - сума наданої позики та 67123 грн. 29 коп. - сума відсотків за користування позикою, а також понесені судові витрати. Ухвалою судді від 03 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з наявністю недоліків у її оформленні відповідно до ст. 175, 177 ЦПК України. Ухвалою судді від 15 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов визнав у повному обсязі, про що надали письмові заяви. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду і якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч.1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи № 6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом достовірно встановлено, що 11 жовтня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, шляхом надання відповідачем позивачеві розписки про отримання грошових коштів. Дана обставина постає з позовної заяви, підтверджується розпискою, оригінал якої наявний в матеріалах справи (а.с. 4). З наведеної розписки постає, що [PERSON] взяв кошти в сумі 350000 грн. на будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , , які зобов`язався повернути позивачу в строк до 11 жовтня 2019 року з визначенням відсотків за користування коштами у розмірі 10% річних. У строк, зазначений у розписці, а саме 11 жовтня 2019 року та станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві взяті у позику кошти та відсотки за користування позикою. Спір про розрахунок (обчислення) розміру основного боргу та розміру відсотків за користування позикою між сторонами у справі відсутній. Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом вказаних обставин та позову та визнав позов у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що розписка [PERSON] , як борговий документ, свідчить про існування між сторонами невиконаних позичальником зобов`язань по договору позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач не виконав. Тому, позов підлягає задоволенню. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 417123 грн. 29 коп., у тому числі 350000 грн. сума наданої позики, 67123 грн. 29 коп. сума заборгованості по відсоткам, та кошти у повернення сплаченого судового збору в розмірі 4171 грн. 20 коп.

Outcome: approved