Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до суду до відповідачів із вказаним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради її брату [PERSON] 19 жовтня 1989 року був виданий ордер на право користування квартири [ADDRESS]. 23 серпня 1991 року [PERSON],як наймачем вказаної квартири , була зареєстрована його дружина відповідачка по справі [PERSON],яка у спірній квартирі не мешкала,бо виїхала до Росії. Позивачка з 1992 року мешкала разом з братом за адресою спірної квартири ,з яким вели спільне господарство, допомагали один одному. У зв*язку з тим,що брат прописав у спірній квартирі свою дружину, то без згоди останньої позивачка не мала змоги зареєструватися за вищевказаною адресою. [PERSON] помер [INFO] року. Просила визнати за нею право користування на спірну квартиру ,оскільки вважає, що набула прав на проживання у ній, як рідна сестра померлого [PERSON] Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 24 березня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено : визнано за позивачкою право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] ; вирішено питання щодо стягнення судового збору . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 червня 2014 року у задоволенні заяви виконавчого комітету Маріупольської міської ради про перегляд заочного рішення суду від 24 березня 2014 року відмовлено (а.с.65-66). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 жовтня 2014 року у задоволенні заяви виконавчого комітету Маріупольської міської ради про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено (а.с.88-89). В апеляційній скарзі [PERSON] ,відповідно ч.1.ст.292 ЦПК України , як особа,яка не брала участі у справі, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове,яким відмовити у задоволенні позову з тих підстав ,що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини ,що мають значення для справи , висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те,що починаючи з жовтня 2012 року вона мешкала зі своїм батьком [PERSON] у спірній квартирі. По день його смерті вела з ним спільне господарство,користувалася усіма правами та обов*язками як член сім*ї наймача,передбаченими ст.64 ЖК України. [PERSON] з 1987 року зберігає право на житлову площу в квартирі [ADDRESS] де постійно зареєстрована і мешкає. З 08 липня 2013 року перебуває на обліку в УПФУ Іллічівського району м.Маріуполя,отримує пенсію за віком за вказаною адресою. У судовому засіданні апеляційного суду представник [PERSON] [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги. У судовому засіданні апеляційного суду представник [PERSON] [PERSON] просила апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін. [PERSON],представник відповідача виконавчого комітету Маріупольської міської ради , [PERSON] ,представник приватного підприємства « Жилфонд-279» у судове засідання апеляційного суду не з*явилися,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с.117,118,121,122,123,124). ПП «Жилфонд-279» надали заяву про можливість розгляду справи у їхню відсутність (а.с.125),неявка вказаних осіб,відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача,пояснення представників [PERSON],[PERSON], дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог . При розгляді справи ,суд першої інстанції виходив з того,що позивачка [PERSON] та [PERSON] проживали як члени однієї родини за адресою [ADDRESS] з 1992 року по день смерті [PERSON],який помер [INFO] року . Вказана спірна квартира була видана на підставі ордеру № 002928 від 19 жовтня 1989 року, виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради. Позивачка не входила до складу сім*ї наймача квартири . 23 серпня 1991 року як дружина [PERSON] була зареєстрована відповідачка [PERSON] Згідно акту від 13 січня 2013 року складеного комісією ПП «Жилфонд-279» позивачка проживала у спірній квартирі без реєстрації з 1992 року (а.с.9). Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції посилався на ст.ст.64,65 ЖК України та виходив з того, що спірне житлове приміщення було постійним місцем проживання позивачки,позивачка вселилася в квартиру за згодою брата [PERSON], з яким вела спільне господарство,тому правомірно набула право користування у спірній квартирі. Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції,оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи виходячи з наступного . Відповідно до ст.3 ЦПК України , кожна особа має право в порядку,встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивачка зверталася до суду з позовом до відповідачів про визнання за нею права користування спірною квартирою. Згідно з ч.1. ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення . Згідно ч.2.ст.65 ЖК України особи,що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням ,якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї,які проживають з ним,не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати , чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема : чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чин не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї , що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням . При цьому, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України ,кожна сторона повинна довести у суді ті обставини на які вона посилається,як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 59 ЦПК України ,обставини,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Апеляційним судом встановлено, що спірне житлове приміщення є однокімнатною квартирою, відноситься до державного житлового фонду. Наймача квартири [PERSON] знято з реєстрації [INFO] року у зв*язку зі смертю останнього (а.с.5,6). У спірній квартирі з 23 серпня 1991 року зареєстрована як дружина наймача відповідачка [PERSON] (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи ,позивачка [PERSON] з 22 грудня 1987 року та на час розгляду справи була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.4,127-128). З 08 липня 2013 року [PERSON],яка мешкає за адресою [ADDRESS] перебуває на обліку в УПФУ Іллічівського району м.Маріуполя,отримує пенсію за віком (а.с.105). За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не врахував, що позивачка продовжує зберігати за собою постійне місце проживання у вищевказаній квартирі , до житлово-експлуатаційних організацій з намірами оформити факт проживання у спірній квартирі за час життя [PERSON] вона не зверталася, письмової згоди на це наймач не давав. У спірній квартирі позивачка зареєстрована не була (а.с. 4). Зазначені обставини свідчать про те,що позивачка зберігає право на житлову площу в квартирі [ADDRESS] . З урахуванням викладеного ,суд першої інстанції у порушення статей 10,60,213,214 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи належної уваги не звернув і не дав відповідної оцінки наявним у матеріалах справи доказам ,не вказав у судовому рішенні ,з яких підстав він не врахував того,що позивачка забезпечена жилим приміщенням та зберігає за собою право користування у іншій квартирі ,хоча зазначене має суттєве значення для правильного вирішення спору. Суд не перевіривши належним чином чи було спірне приміщення постійним місцем її проживання, чи вела вона з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, адже як вбачається з матеріалів справи позивачкою на підтвердження факту проживання надано лише акт від 13 січня 2013 року . Суд не з'ясував чи була між сторонами письмова згода на вселення позивачки, чи обумовлювався певний порядок користування жилим приміщенням.Суд не врахувавши, що позивачка має інше житло, де і була зареєстрована відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про те, що позивачка вселилася у спірну квартиру як член сім'ї наймача, та відповідно до ст. 64 ЖК України набула прав та обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення. Враховуючи викладене , апеляційний суд вважає, що вимоги позивачки є необгрунтованими та правові підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та при вирішенні справи судом неправильно застосовані норми матеріального права, а тому ухвалене у справі рішення на підставі п.4 ч. 1 ст. 307 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням зазначеного нового рішення.

Outcome: dismissed