Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 18.07.2008 року, від якого малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Через несумісність характерів та різні погляди на життя вони втратили почуття любові та поваги, спільного господарства не ведуть. Шлюбні відносини між ними припинені та вважає примирення неможливим. Позивач також зазначив, що позивач не має власного житла в м. Житомирі, та, на його переконання, є доцільним залишити дитину проживати з ним. Тому просить шлюб розірвати, а малолітнього сина [PERSON] залишити проживати разом з ним. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві та пояснив, що в липні 2013 року були припинені шлюбні відносини, він має місце проживання, де створені всі необхідні умови для проживання їхнього сина. Відповідач у судовому засіданні вимоги позову визнала частково, а саме в частині вимог про розірвання шлюбу позов визнала, а в частині вимог про визначення місця проживання дитини з позивачем позов не визнала, пояснивши, що малолітній [PERSON] проживає з нею та вона турбується про нього, займається його вихованням і він має належний догляд, фізичний і розумовий розвиток. Представник відповідача підтримав її позицію. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що місце проживання малолітньої дитини має бути визначене з матір'ю, що підтверджується висновком органу опіки та піклування від 31.10.2014 року № 481. Суд, заслухавши позивача, відповідача та її представника, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до 4 ст. 174 ЦПК України при визнанні відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 18.07.2008 року між позивачем та відповідачем Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копією свідоцтва про народження дитини. Згідно довідки КП «ВЖРЕП № 8» Житомирської міської ради № 175 від 07.02.2014 року сторони та їхній син мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Із пояснень сторін суд встановив, що між ними відсутнє взаєморозуміння, наміру зберігати сім'ю вони не мають, примирятися не бажають та мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, тому за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін та інтересам їхнього малолітнього сина, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. Разом з тим, суд враховує визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Частиною 2 та 3 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як встановлено з пояснень сторін та актів обстеження умов проживання від 19.09.2014 року, позивач та відповідач проживають окремо, а їхній малолітній син [PERSON] проживає разом з відповідачем і умови проживання відповідача задовільні, у квартирі наявні всі зручності. Згідно довідки Житомирського дошкільного навчального закладу № 29 від 01.07.2014 року дитина [PERSON] відвідує зазначений дошкільний навчальний заклад з березня 2014 року, вихованням дитини переважно займається мати [PERSON], яка постійно цікавиться життям дитини в дошкільному закладі, позитивно реагує на прохання та зауваження вихователів, приймає активну участь у святах та розвагах дитини. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 481 від 31.10.2014 року, мати [PERSON] характеризується позитивно, повідомлень щодо неналежного виконання батьківських обов'язків до виконавчого комітету не надходило, створила всі умови для нормального проживання та розвитку дитини, тому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] Суд приймає до уваги вказаний висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, а також, зважаючи на те, що обставин, передбачених ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити дитину для подальшого проживання з матір'ю, під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з відповідачем. Оскільки за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір, що підтверджено документально, тому в силу положень ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: partial