Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням по вулиці Залізничній 6 в місті Любомль Волинської області. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що є власником 1/2 частини житлового будинку за вищевказаною адресою. Власником іншої 1/2 частини є її тітка [PERSON], яка уже понад 30 років проживає за кордоном. Відповідач в будинку був зареєстрований з її згоди 21.06.2013 року після укладення з нею шлюбу. Через погіршення стосунків та фактичним припиненням шлюбних відносин з лютого 2015 року відповідач забрав свої речі і покинув помешкання. На даний час його місце проживання невідоме. Заочним рішенням від 23.10.2017 року шлюб між ними розірвано. Однак реєстрація відповідача у будинку створює негативні наслідки, оскільки вона позбавлена можливості оформити субсидію, внаслідок чого несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг і це створює перешкоди у здійсненні права власності. Позивач в канцелярію суду подала заяву про підтримання позову, розгляд справи у її відсутності та відсутність заперечень проти винесення заочного рішення. Відповідач про розгляд справи по суті двічі повідомлявся шляхом публікації на офіційному сайті суду судового оголошення, однак в судове засідання не зявився, відзиву на позовну заяву не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив. З огляду на викладене суд провів заочний розгляду позову відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України. Аналізом доказів суд ухвалив наступні фактичні обставини. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.05.2003 року вбачається, що 1/2 частину житлового будинку по вулиці Залізничній 6 в місті Любомль позивач набула в порядку спадкування після смерті 19.03.2002 року свого батька [PERSON] Право власності на цю частку житлового будинку позивач зареєструвала за собою 27.06.2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №880495. За цією адресою рішенням Любомльської міської ради від 23.02.2017 року №15/11 позивачу надано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га. На підставі рішення Любомльського районного суду від 23.10.2017 року у справі №163/1862/17 встановлено, що 21.06.2013 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано цим судовим рішенням. Рішення суду набрало законної сили 04.01.2018 року. Копіями будинкової книги та довідки Любомльської міської ради від 21.07.2017 року стверджено, що разом із позивачем у вищевказаному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] Довідкою Любомльської міської ради від 21.05.2018 року стверджено, що відповідач більше двох років у цьому житлі не проживає. Відповідно із ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У справі встановлено, що позивач є власником 1/2 частини будинку. Відповідач у ньому не проживає без поважних причин уже понад два роки. При цьому, вибув із будинку разом із своїми речами за власним волевиявленням і поважності причин його непроживання у ньому не встановлено. Перешкоди для його вселення в будинок упродовж цього періоду були відсутні. За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту у заявлений спосіб шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved