Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила: визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 2,81 га яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Котелевської селищної ради і до дня смерті належала - [PERSON], яка померла 21.03.2003 р., на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 018600, виданого Котелевською селищною [PERSON] народних депутатів від 30 січня 2001 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1226. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті [PERSON], яка померла 21.03.2003 року, вона за рішенням Котелевського районного суду від 19.10.2017 р. прийняття спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном після [PERSON], яка померла 21.03.2003 року, у тому числі на земельну ділянку площею 2,81 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Котелевської селищної ради і до дня смерті належала - [PERSON], яка померла 21.03.2003 р. на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 018600, виданого Котелевською селищною [PERSON] народних депутатів від 30 січня 2001. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до приватного нотаріуса Котелевського районного нотаріального округу [PERSON],з Постанови приватного нотаріуса Котелевського районного нотаріального округу [PERSON] від 14.11.2017 р. за вих. № 1886/02-14 вбачається, що вона є єдиною спадкоємицею за заповітом після [PERSON], який посвідчено державним нотаріусом [PERSON] від 03.12.2002 р. за № 2732, а також вбачається, що нотаріус відмовляє їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що нотаріусу не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Листом відділу у Котелевському районі ГУ Держгеокадастру у\~Полтавській області № 734/109-17 від 24.10.2017 підтверджується, що відділом проведено перевірку відомостей про земельну ділянку, та встановлено, що до автоматизованої системи ведення Державного земельного кадастру вищевказана земельна ділянка не занесена, тому потрібно проводити дії з державної реєстрації земельної ділянки. Враховуючи наведене Відділ не має можливості надати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, оскільки відповідно до норм ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», та п.109 Порядку ведення Державного земельного кадастру, що затверджений Постановою КМУ від 17.10.2012р. за № 1051, державна реєстрація земельної ділянки приватної власності здійснюється за заявою власника земельної ділянки. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивачка подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач Котелевська селищна рада Полтавської області подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 130, ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, ухвалення\~ у попередньому судовому засіданні судового рішення\~ у разі відмови від позову, визнання позову, укладення\~ мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 130, ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частина 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною [PERSON] України. Постановою Верховної [PERSON] Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved