Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» про зобов`язання сплатити неустойку за весь період ненадання послуг з водопостачання, просив зобов`язати відповідача сплатити йому неустойку за весь період ненадання послуги з водопостачання з 03 грудня 2018 року по 10 серпня 2019 року. Просив відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнити його від сплати судового збору. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 16 грудня 2019 року від позивача на виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 листопада 2019 року про залишення позову без руху, подано до суду позовну заяву у новій редакції. В обґрунтування поданого позову зазначено, що його, як споживача за адресою: [ADDRESS] , послуги з водопостачання, яку надає відповідач, було від`єднано від мережі водопостачання. За його позовом рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда по справі № 404/314/19 від 28 травня 2019 року, яке залишено без змін Кропивницьким апеляційним судом, дії відповідача визнано незаконними та протиправними. Послуга з водопостачання йому не надавалась з 03 грудня 2018 року по 10 серпня 2019 року. Вказано, що 07 жовтня 2019 року позивач звернувся з листом до відповідача з проханням виконати вимогу ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», а саме самостійно сплатити йому неустойку за весь період ненадання комунальної послуги. Неустойка сплачена не була. Позивач зазначає, що йому повідомлено, що відповідач готовий розглянути вимогу про сплату неустойки, якщо він вкаже норму законодавства України, якою визначений розмір неустойки. Законодавство України не передбачає обов`язку споживача консультувати та вказувати норму права, надавачу послуги, за якою визначається розмір неустойки. Сплатити та обрахувати неустойку повинен сам самостійно надавач послуги і про це зазначено в ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 10 січня 2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Вказано, що посилання позивача, як на підставу стягнення неустойки за спірними правовідносинами, на ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2017 року на думку відповідача є необґрунтованими, оскільки положення цього закону не можуть поширюватися на правовідносини, які виникли між сторонами у зв`язку з відключенням водопостачання. Відповідно до ч. 1 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» цей Закон вводиться в дію з 01 травня 2019 року, крім статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7,9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27, 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком). Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2017 року в частині регулювання послуг централізованого водопостачання не можуть поширюватися на відносини, що виникли до введення в законну силу відповідних норм права, що передбачено ст. 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року, згідно яких дію нормативно-правового акта в частині треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Правовідносини сторін відключенню водопостачання виникли між сторонами в грудні 2018 року. Відповідно на вказані правовідносини поширюється норми ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2004 року. В свою чергу норми Закону 2004 року не врегульовують питання сплати виконавцем комунальної послуги неустойку (штраф, пеню) за період ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості. Вказано, що законодавством розмір та порядок сплати неустойки при вказаному виді порушення договірних зобов`язань не визначено. Сплата неустойки діючим законодавством не передбачена. Враховуючи, що з матеріалів справи не вбачається, укладення між сторонами у справі договору, яким обома сторонами узгоджено порядок та розмір забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафу), а розмір неустойки атом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення такої неустойки. Зазначено, що чинне законодавство не передбачає можливості забезпечення виконання зобов`язань, що виникли між сторонами, шляхом позадоговірного встановлення неустойки (штрафу, пені), а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні. Оскільки між позивачем та відповідачем не укладався письмовий правочин щодо забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафу), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що також виключає правові підстави для стягнення неустойки про яку заявлено позивачем. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 січня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. 07 лютого 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно якої вказано, що самовільне від`єднання його, як споживача від мережі водопостачання не входить до підстав ненадання йому послуги з водопостачання, які визначені законодавством. Вказано, що згідно рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 липня 2019 року (справа № 404/6302/18) встановлено, що між позивачем та відповідачем встановлені фактичні договірні відносини. Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за кожен день ненадання послуги виконавцем сплачується пеня у розмірі трьох відсотків послуги. Розрахунковий період, який враховується при наданні послуги з водопостачання, складає один місяць. Вартість послуги за цей період за тарифом, який діяв на час ненадання послуги з водопостачання. Наведена відповідачем норма права та актів законодавства, якими не передбачено відповідальність у вигляді неустойки не означає, що неустойка не підлягає сплаті. Перерахунок розміру плати за ненадання послуги з водопостачання не означає, що неустойка не підлягає сплаті, оскільки перерахунок розміру плати і неустойка є різні речі. 12 лютого 2020 року від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення, відповідно яких вказано, що положення ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Вказано, що відключення позивача від централізованих мереж водопостачання відбулося внаслідок наявної заборгованості за спожиті послуги, що встановлено судом рішенням по справі 404/314/19, на яке посилається сам позивач. Тобто послуга припинена у зв`язку з неналежним виконання зобов`язань з боку споживача. Зазначено, що відповідач не відмовлявся прийняти від позивача кошти в якості неналежної оплати заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, який було частково погашено тільки після набрання законної сили рішення по справі № 404/6302/18, яким визнано законність нарахування плати проведеної виконавцем за адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, відповідач не вчиняв дій, які позбавляють можливості позивача виконати свій обов`язок щодо своєчасної сплати за водопостачання. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Обласне комунальне виробниче підприємство «Дніпро-Кіровоград» надає позивачу послуги з водопостачання за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою на позивача з 01 липня 2008 року відкрито особовий рахунок абонента [NUMBER] . Між сторонами договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення не укладався, проте склались фактичні правовідносини щодо надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення та їх споживання, які регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV, ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» від 10 січня 2002 року № 2918-ІІ, постановою КМУ «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання цих послуг» від 02 липня 2005 року № 630, а також нормами ЖК України. 03 грудня 2018 року відповідач здійснив відключення позивача за адресою: [ADDRESS] від послуг з водопостачання. Відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 травня 2019 року визнано дії працівників Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» по від`єднанню [PERSON] як споживача за адресою: [ADDRESS] незаконними (справа №404/314/19). Вказаним рішенням встановлено, що відключення позивача від мережі водопостачання є неправомірним та таким, що порушує законодавство України та права позивача як споживача. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 2019 року, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 травня 2019 року залишено без змін. 07 жовтня 2019 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням сплатити йому неустойку у порядку та розмірі визначену законодавством, за весь період ненадання комунальної послуги. Відповідно до листа генерального директора Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» від 10 жовтня 2019 року, вказано, що отримане звернення не є інформаційним запитом в розумінні ЗУ «Про доступ до публічної інформації», оскільки в ньому не вимагається надання будь-якої інформації. Вказано, що підприємство готове розглянути по суті заяву позивача про сплату неустойки. Водночас, для повного та об`єктивного розгляду вимоги про її сплату просили вказати норму законодавства України, якою визначений розмір неустойки, що підлягає сплаті за період ненадання комунальних послуг. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, їх права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, зокрема «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з постачання холодної води і водовідведення, порядок обліку і оплати цих послуг регулюються «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила). Цими Правилами встановлені права та обов`язки виконавця послуг. Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз зазначених норм права та фактичних обставин дає підстави для висновку про те, що за незаконне припинення надання послуги водопостачання до будинку позивача протягом 249 днів, відповідач зобов`язаний сплатити на його користь пеню у розмірі 184 грн. 64 коп. Вартість послуги станом на 03 грудня 2018 року становить 13 грн. 44 коп., з 23 червня 2019 року становить 15 грн. 83 коп. /а.с. 96/. За період з 03 грудня 2018 року по 10 серпня 2019 року (249 днів) розмір пені становить 184 грн. 64 коп. Таким чином, позов про стягнення з відповідача на користь позивача пені підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист справ споживачів», то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved