Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором 52129,89 грн, а саме: за кредитом 11378,79 грн.; за нарахованими відсотками 8187,41 грн.; та пеня за рік - 32563,69 грн та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 1 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за відсотками в розмірі 8187,41 грн., заборгованість за пенею в розмірі 11378.79 грн. та судові витрати в сумі 1600 грн. В іншій частині позову відмовлено. На зазначене судове рішення ТОВ «Дата Майнінг Груп» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні тіла кредиту та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів тіла кредиту у розмірі 11378, 79 задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини у справі в наслідок того що не було вислухано пояснень позивача з приводу рішення Третейського суду від 25.02.2014 року, позивач був позбавлений можливості надати додаткові докази, які свідчать про те, що рішення Третейського суду було скасовано. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки з апеляційною скаргою звернувся позивач лише в частині оскарження рішення суду щодо стягнення з відповідачів тіла кредиту у розмірі 11378,79 грн, в іншій частині рішення в апеляційному порядку не переглядається. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що повторне стягнення з відповідачів суми тіла кредиту не є можливим оскільки такі вимоги вирішені судовим рішенням і відбувається виконавче провадження. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення і зміни його. Судовим розглядом встановлено, що 6 квітня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа Банк» був укладений кредитний договір № SME0026723 та того ж дня укладено договір поруки між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] Згідно до договору факторингу № 2 від 08.12.2014 року право вимоги за спірним договором набуло ТОВ «Дата Майнінг Груп». Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору заборгованість за [PERSON] з урахуванням відсотків та пені за рік складає 5212,89 грн. У відповідачів за вказаним договором позики факт існування боргових зобов'язань встановлено рішенням третейського суду від 25 лютого 2014 року згідно до якого стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «АльфаБанк» заборгованість за кредитом 13707.52 грн, за відсотками - 499.76 грн та пені 15544.20 грн. В силу ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 629 ЦК України регламентує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно п.1 ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-1412цс16 ). На підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Разом з тим, згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється лише виконанням, проведеним належним чином, тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, та не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Приймаючи до уваги позицію викладену в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. З огляду на викладене в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 20.01.2011 року у справі № 10/25, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. З матеріалів справи вбачається, що позивач не приймав участі у справі під час ухвалення оскаржуваного рішення і не мав можливості надати належні докази у справі. В апеляційній скарзі посилається і надає про те докази, з яких вбачається, що ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 листопада 2016 року тобто на час ухвалення Ленінським районним судом оскаржуваного рішення, рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 25 лютого 2014 року за позовом ПАТ «Альфабанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасоване (а.с. 85-87). З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду про часткове задоволення позову не відповідає обставинам справи і не узгоджується з наявними в ній доказами і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню. Відповідно вимог п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: approved