Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 1983 року, який за рішенням Бородянського районного суду від 21 серпня 2008 року було розірвано. За час перебування у шлюбі ними (сторонами) за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 10 травня 1989 року було придбано на ім`я відповідачки житловий будинок по [ADDRESS] . Також рішенням Немішаївської селищної ради від 14 травня 2004 року було передано у власність відповідачки земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування вказаного будинку за тією ж адресою, на підставі якого їй ( [PERSON] ) було видано відповідний державний акт. В добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю їх подружжя. Тому просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним (позивачем) право власності на Ѕ частину вказаного будинку та земельної ділянки, іншу Ѕ частину даного майна залишити у власності відповідачки. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та викладене підтвердили. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що даний будинок було придбано відповідачкою за власні кошти, перший внесок здійснено коштами, подарованими їй її батьком, а в послідуючому оплата здійснювалась шляхом відрахування коштів з її заробітної плати. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідачки та її представника, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 24 вересня 1983 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Бородянського районного суду від 21 серпня 2008 року було розірвано (а.с.6-7). Згідно договору купівлі-продажу від 10 травня 1989 року на ім`я відповідачки було придбано житловий будинок [ADDRESS] та 24 травня 1989 року на підставі даного договору за нею (відповідачкою) було зареєстроване право власності на цей будинок (а.с.94-95). На підставі рішення Немішаївської селищної ради від 14 травня 2004 року відповідачці було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 3221055900:01:018:0007, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Так як спірний будинок був придбаний у період шлюбу сторін, то суд вважає, що даний будинок належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідачки на придбання даного будинку лише за її власні кошти, оскільки жодних доказів щодо цього суду не надано і позивач дану обставину заперечує. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч1,2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, задовольняючи в цій частині позов, розділити спільне сумісне майно подружжя сторін та визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Так як судом визнано за позивачем право власності на Ѕ частину будинку, то до нього переходить і право власності на Ѕ частину земельної ділянки, наданої для обслуговування даного будинку. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, суд визнає за необхідне, задовольняючи і в цій частині позовні вимоги, визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки, залишивши у власності відповідачки іншу Ѕ частину цієї земельної ділянки.

Outcome: approved