Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВВД ФСС НВ та ПЗ України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, пов'язаної з виконанням трудових обов'язків посилаючись на те, що з 10.02.1986 року по 12.08.2004 року вона працювала у ВАТ «ДЗЕВМ». 19.05.1992 року, перебуваючи в службовому відрядженні, згідно наказу і завданню по службовому відрядженню № 000197 від 18.05.1992 року, отримала травму заподіяну в результаті ДТП. 20.05.1992 року ВАТ «ДЗЕВМ» було складено акт Н-1 та видано наказ про нещасний випадок. З 19.05.1992 року до 16.02.1992 року вона знаходилася на лікарняному, а з 01.12.1994 року МСЕК м. Дніпропетровська їй була встановлена третя група інвалідності по трудовому каліцтву з визначенням 45 % втрати професійної працездатності та їй було призначено пенсію по інвалідності. У січні 1995 року на підставі довідки МСЕК вона звернулася до директора ВАТ «ДЗВЕМ», а в травні до голови профкому із заявами про призначення виплати суми відшкодування заподіяної трудовим каліцтвом, але отримала відмову, яка була підписана юристом заводу. Вважаючи, що така відмова базується на вимогах закону та боячись звільнення з роботи, вона не продовжувала вимагати відшкодування. Усі медичні довідки, що видавалися їй з грудня 1994 року до грудня 1998 року вона надавала до Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Дніпродзержинська, який виплачував їй пенсію по інвалідності. В березні 2003 року вона отримала інформацію з ВВД ФСС НВ та ПЗ України в м. Дніпродзержинську про порушення її права колишнім керівництвом ВАТ «ДЗВЕМ» і, що вона має право на отримання страхових виплат по трудовому каліцтву при умові надання Фонду необхідних документів. Вона надала Фонду свої документи, а ВАТ «ДЗВЕМ» не передало Фонду необхідні для призначення страхових виплат документи. З цього приводу вона вимушена була звертатися до прокурора м. Дніпродзержинська. Після цього підприємство 22.06.2004 року передало Фонду її документи, а починаючи з 01.06.2004 року Фонд призначив і розпочав їй щомісячні страхові виплати. 03.01.2006 р. вона звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ВАТ «ДЗВЕМ» про судовий захист порушених прав інваліда по трудовому каліцтву, про стягнення суми виплат по трудовому каліцтву, про стягнення суми виплат по трудовому каліцтву, компенсації за порушення термінів їх виплати, відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, у тому числі збитків понесених на оплату послуг приватного підприємця юриста-правознавця та приватного нотаріуса. Справа розглядалася судом понад два роки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.06.2008 року стягнуто з ВАТ «ДЗВЕМ» на її користь суму невиплачених страхових виплат внаслідок нещасного випадку на виробництві за період з 01.15.1994 року до 31.05.2004 року в розмірі 34542,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., витрати за оплату праці адвоката в сумі 600,00 грн., за надання оголошення в газеті 75,00 грн., всього на загальну суму 45217,00 грн. Зазначене рішення виконано не було в зв'язку із відкриттям процедури банкрутства ВАТ «ДЗВЕМ» відповідно ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06.09.2006 року № Б40/264-06, а 30.03.2010 року Господарський суд Дніпропетровської області своєю ухвалою ліквідував юридичну особу ВАТ «ДЗВЕМ». Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, в разі ліквідації без правонаступників підприємства, на якому було ушкоджене здоров'я, заборгованість по страховим виплатам потерпілим, повинен відшкодовувати ФСС НВ та ПЗ України. Крім цього, зазначає, що відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Але в добровільному порядку відповідач відмовився виплатити їй завдану матеріальну та моральну шкоди, що була стягнута з ВАТ «ДЗВЕМ», і тому 25.06.2010 року вона звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська із позовом в порядку цивільного судочинства про стягнення зазначеної суми з відповідача в судовому порядку, але судом цивільна справа, провадження у якій було відкрито в порядку цивільного судочинства, ухвалою суду була переведена в адміністративне судочинство, і 20.04.2011 року в порядку адміністративного судочинства Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська була ухвалена постанова про часткове задоволення її позовних вимог, яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 року була скасована, а провадження у адміністративній справі за її позовом закрито в зв'язку з тим, що спір повинний був вирішуватися місцевим судом загальної юрисдикції у порядку цивільного судочинства. Тому вона вимушена знову звернутися до суду із цим позовом в порядку цивільного судочинства. Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь, суму невиплачених щомісячних страхових виплат в розмірі 34542,00 грн. та моральну шкоду в сумі 10000,00, та інші витрати в сумі 675,00 грн. (а.с.1-17,19-21,23). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено частково, відповідача зобов'язано виплатити позивачу суму коштів на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, пов'язаних з виконанням трудових обов'язків, в розмірі 44542,00 грн. (а.с. 193-203). В апеляційній скарзі (а.с.207-210) ВВД ФСС НВ та ПЗ України в м. Дніпродзержинську просив рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки: - позивачка не знаходилась в трудових відносинах з відповідачем, а тому проведення нарахування страхового відшкодування є неможливим; - суд не звернув уваги на те, що період з 24.11.1994 р. по 01.04.2001 р., за який позивач ставить питання про стягнення страхового відшкодування, є часом, коли відповідача як юридичної особи ще не існувало, а тому правові підстави для задоволення правових вимог відсутні; - відповідно до п.2 постанови КМУ № 472 від 23.06.1993 року шкода заподіяна працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, до створення ВВД НВ та ПЗ України здійснюється безпосередньо власником або уповноваженим ним органом; - суд не врахував того, що відповідно наданої позивачем довідки заборгованість перед нею по відшкодуванню шкоди у ліквідованого підприємства відсутня; - позивачем не надано відомості про те, що ВАТ «ДЗВЕМ» є припиненим; - щодо стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди судом не звернуто уваги на те, що на сьогоднішній день з відповідача знято всі обов'язки щодо відшкодування такої шкоди. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Pадовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач під час знаходження в трудових відносинах з підприємством, яке в подальшому було ліквідоване, отримала травму, внаслідок якої їй було встановлено втрату 45 % працездатності, але підприємством відшкодування шкоди у зв'язку з отриманням виробничої травми позивачу здійснено не було. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи. З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2008 року з ВАТ «ДЗВЕМ» на користь позивача стягнуто суму невиплачених щомісячних страхових виплат внаслідок нещасного випадку на виробництві за період з 01.12.1994 року по 31.05.2004 року в сумі 34542,00 грн. та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. (а.с. 36-38). Вищевказане судове рішення відповідачами у справі ВАТ «ДЗВЕМ» та ВВД ФСС НВ та ПЗ України, які приймали участь у справі, не оскаржене та на цей час набрало законної сили. Згідно з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2010 року ВАТ «ДЗВЕМ» ліквідоване (а.с.44). Згідно з відомостями ЄДРЮО та ФОП: 20.07.2010 року до реєстру внесено запис про припинення ВАТ «ДЗВЕМ» як юридичної особи, правонаступників немає (а.с.230-232). Згідно п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Тому суд першої інстанції суму матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок нещасного випадку на виробництві, розмір якої встановлено судовим рішенням, яку не відшкодовано ВАТ «ДЗВЕМ» у зв'язку з його ліквідацією без правонаступника, обґрунтовано стягнув з відповідача - Фонду соціального страхування від нещасних випадків в особі його Відділення виконавчої дирекції в м. Дніпродзержинську. При цьому суд першої інстанції не врахував, що положення п.3 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачають виплату Фондом соціального страхування від нещасних випадків не відшкодовану матеріальну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я, а обов'язку в частині виплати моральної шкоди на Фонд соціального страхування цим Законом не покладено. Тому в частині покладення на відповідача обов'язку щодо сплати моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову в цій частині. В решті колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів. Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо сплати відповідачем матеріальної шкоди, заподіяної каліцтвом, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, немає. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed