Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Полтавський комбінат хлібопродуктів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 22 692,29грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку по день ухвалення рішення у справі, та відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Полтавський комбінат хлібопродуктів» в судове засідання не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій вказував, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та проти їх задоволення не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК Україхни, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що у період з 16 квітня 2015 року по 10 листопада 2018 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі, що підтверджується копією трудової книжки. У відповідності до наказу № 131-К від 12.11.2018 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням. Підставою для звернення позивача з даний позовом стало те, що відповідачем не виплачувалась заробітна плата, в зв`язку з відсутністю коштів. Відповідно до ч. 1ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що розмір заборгованості по заробітній платі становить 22 692,29 грн., що підтверджується розрахунковим листом, яка в ході судового розгляду визнавалась стороною відповідача по справі. Судом встановлено, що позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог вказувалось про те, що в ході досудового врегулювання спору він звертався до адміністрації з питання вирішення питання щодо проведення виплати заборгованості по заробітній платі, але останньому в письмову порядку було відмовлено з об`єктивних на те обставин. Дані обставини не заперечувались в ході судового розгляду справи стороною відповідача. Поряд з цим, представником відповідача вказувалось про те, що провести своєчасно виплату заборгованості по заробітній платі не мали можливості, оскільки Господарським судом Полтавської області 02.05.2018 року накладено арешт на грошові кошти ДП «Полтавський комбінат хлібопродуктів». Згідно постанови Подільського відділу державної виконавчої служби м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області накладено арешт на грошові кошти підприємства, що містяться на рахунках у банках. Згідно ч.ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів. Судом встановлено, що у відповідності до розрахунку середнього заробітку наданого позивачем, де останнім вказувалось про те, що у відповідності до 2 календарних місяцям роботи позивача, які передували звільненню останнього є вересень 2018 року та жовтень 2018 року. У відповідності до розрахункового листа з вересня 2018 року відпрацьовано позивачем 176 год. /15 змін/, що становить 22 дні при 8 годинному робочому дні /176 год. /8 год. = 22 дні/ при нарахованій заробітній платі 4212,8 грн.; -у відповідності до розрахункового листа з жовтня 2018 року позивачем відпрацьовано 48 год. /4 зміни/, що становить 6 днів при 8 годинному робочому дні /48 год. /8 год. = 6 днів) при нарахованій заробітній платі 1045,65 грн. (861,82 грн. оклад +114,9 грн. доплата за нічні години + 68,93 грн. доплата до мінімальної зарплати = 1045,65 грн.). Відпустка за жовтень до розрахунку не враховувалась. Так, зарплата за вересень та жовтень 2018 року становить в сумі 5258,45 грн. (4212,8 грн. +1045,65 грн. =5258,45 грн.). Кількість відпрацьованих днів за вересень та жовтень 2018 року становить 28 днів (22+6=28 днів). Середньоденна заробітна плата становить 187,80 грн. (5258,45 грн. / 28 робочих днів = 187,80 грн.). З 10 листопада 2018 року ( дня звільнення) до 28 лютого 2019 року кількість робочих днів становить 76 ( листопад -15, грудень -20, січень -21, лютий-20). Середній заробіток з 10 листопада 2018 року ( дня звільнення до 20 вересня 2019 року ( дня винесення рішення по справі) кількість робочих днів становить 215 (листопад -15, грудень -20, січень -21, лютий -20, березень -20, квітень -21, червень -18, липень-23, серпень -21, вересень -15). Середній заробіток з 10.11.2018 року ( дня звільнення) до 20 вересня 2019 року ( дати ухвалення рішення) становить 40 377 грн. ( 187,8 грн. х 215 днів = 40 377 грн.), яка є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Поряд з цим, позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди завдану роботодавцем, посилаючись на те, що з дій останнього, які виразились у невиплаті заробітної лати у період роботи позивача, не проведенні з ним розрахунків при звільненні поставили останнього у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування позивача та його членів сім`ї. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 5 000 грн.. Статтею 237-1 КЗпП України визначено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на характер завданої шкоди позивачу з вини роботодавця та з урахуванням обставин зазначених позивачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в даній частині та стягненню з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.. За таких обставин, приймаючи до уваги фактичні обставини справи та визнання позовних вимог та обставин вказаних [PERSON] суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Судові витрати по справі на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved