Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

У позовній заяві вказано, що у березні 2016 року на сайті OLX.UA у мережі «Інтернет» позивачка розшукала оголошення про продаж у розстрочку сільськогосподарської техніки, у придбанні якої вона була зацікавлена для потреб своєї родини. Зв'язавшись із автором оголошення, вона отримала координати для подальшого контактування з цього питання у м. Запоріжжя. 01 квітня 2016 року позивачка за повідомленням автором оголошення, приїхала до Запорізького офісу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» (далі - Відповідач, Лізингодавець), де уповноваженим представником Відповідача [PERSON] та двома її колегами позивачці було запропоновано придбати трактор моделі «Беларус 82.1», 2012 року випуску, за ціною 140 000 грн. шляхом здійснення передоплати у сумі 50 000 грн. з подальшим підписанням договору фінансового лізингу та передачею їй трактора у фактичне користування протягом трьох діб із наступним погашенням залишку його вартості не пізніше одного року з моменту підписання договору. Після узгодження цих умов придбання трактору представником відповідача позивачці на аркуші паперу було надано платіжні реквізити для здійснення передоплати, яку позивачка здійснила в той же день через Індустріальне відділення Запорізького РУ ГІАТ «КБ «Приватбанк» в сумі 47 500 грн., а також сплачено було комісію за здійснення банківського платежу у розмірі 450 грн. У банківській квитанції про перерахування грошей на користь відповідача у графі «призначення» було зазначено: «платіж згідно Договору Лізингу 003726 від 31.03.2016 пл.Перфільєва Олена Олександрівна», хоча на той момент ніякого договору на руках у позивачки не було, а вказану інформацію було переписано касиром банку у квитанцію з аркушу паперу з платіжними реквізитами, що був наданий представником відповідача [PERSON] Після цього представником відповідача [PERSON] позивачці було надано для підпису роздрукований договір № 003726 фінансового лізингу від 31 березня 2016 року (далі - Договір), де було зазначено дані позивачки як лізингоодержувача, предметом Договору зазначено «Беларус-82.1; 4.75/дизель; МТ; 4x4». До договору було надано два Додатки: № 1 і № 2, які були надруковані так, що їх неможливо було розгледіти і прочитати. Представник відповідача запевнила позивачку, що інформація про узгоджені умови придбання трактора, та погану якість друку додатків до договору не має принципового значення, оскільки внесеної суми передоплати достатньо для отримання трактора вже за три дні, всі інші узгоджені умови також буде дотримано, а підписання договору - це лише формальність. 04 квітня 2016 року позивачка по телефону від представників відповідача дізналася про складнощі у придбанні техніки у постачальника, що знаходиться у м. Харькові, їй було запропоновано звернутися на телефонну «гарячу лінію» відповідача. Коли вона зателефонувала туди,її було повідомлено, що трактор буде їй поставлено на умовах договору і їй порадили його уважно прочитати. Після цього вона зрозуміла, що її ошукали, оскільки текст договору не відповідав тим умовам, на яких вона погодилась придбати трактор у лізинг. 22 квітня 2016 року позивачкою було надіслано до відповідача письмову заяву про розірвання договору і повернення їй суми передоплати за трактор у розмірі 47 500 грн., на яке відповіді не було отримано. Відсутність реагування з боку відповідача на її вимоги про розірвання договору і повернення сплачених під впливом обману коштів змусило позивачку звернутися до суду з позовом. Позивачка вважає, що під час попередніх переговорів представником відповідача її було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після вивчення змісту договору їй стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивачки як споживача. З підстав несправедливості умов договору, порушення принципу добросовісності, істотного дисбалансу прав та обовязків сторін, позивачка просить задовольнити її вимоги та визнати недійсним оспорюваний договір та стягнути з відповідача на її користь сплачені суми за договором, загалом 47\~975 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи без її участі, у судове засідання не з`явилася. Представник відповідача, який був повідомлений своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи, про що у справіі є поштове повідомлення про отримання судової повістки, у судове засідання не зяивився, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та доказів на їх обгрнутування суду не надав. Підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає, тому вважає можливим розглянути справу без участі сторін. За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню. Суд відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільні відносини щодо недійсності правочину, у даному випадку, регулюються ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», іншими актами законодавства. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що 31 березня 2016 року між позивачкою як лізингоодержувачем та відповідачем як лізингодавцем було укладено договір фінансового лізингу №003726 (а.с.17-22), з додатками до нього №1 та №2 (а.с.23-24). При цьому тексти додатків виконані в такій якості, що робить неможливим їх прочитання. Предметом договору, яка зазначено в тексті договору є: «Беларус -82.1 обєм двигуна 4,75 (дизель), тип КПП-МТ, привід 4х4.» Вказаний предмет договору позивачка повинна була викупляти платежами згідно додатку № 1 до Договору. 01 квітня 2016 року позивачка сплатила на користь відповідача 47500 грн. в якості оплати за товари/послуги згідно договору лізингу № 003726 від 31 березня 2016 року, що підтверджено квитанцією (а.с.25), копія якої надана позивачкою. Належних та допустимих доказів того, що позивачкою було укладено оспорюваних нею договір під впливом обману, позивачкою суду не надано, у справі вони відсутні. Тому підстав для задоволення позову за тими підставами, що договір був укладений позивачкою під впливом обману суд не вбачає. Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачам товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з.5 п.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу у свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, які суперечать принципу добросовісності , його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до розяснень у п.7 Постанови Пленуму ВСУ України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі. Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено які умови договорів, укладених зі споживачами є несправедливими. Зокрема п.3 визначено, що несправедливими є умови про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Пункт 1.1. договору, укладеного сторонами передбачає, що предметом фінансового лізингу за договором є транспортний засіб - «Марка/Модель» Беларус-82.1; «об'єм/тип двигуна» 4,75/дизель; «тип КП» МТ; «привід» 4x4. Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам. У цьому пункті не зазначено типу транспортного засобу, а саме , що це має бути саме трактор, не вказаний рік його випуску, що є одним з основних критерієв, який впливає на ціну транспортного засобу. Пункт 1.2. Договору передбачає, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору зазначається у договорі та у Додатку №1. При цьому вартість предмета лізингу у самому договорі не зазначена взагалі. В пункті 8.2. договору, де належало зафіксувати вартість предмета лізингу на момент укладання договору в доларах США та гривневому еквіваленті, відповідні графи є незаповненими, а Додаток №1 надрукований таким чином, що прочитати повністю його текст про вартість предмета лізингу є фактично неможливим. У договорі відсутній чіткий опис загальної вартості предмету договору, що вказує на відсутність істотної умови договору ціни, що передбачено ст. 632 ЦК України. Відповідно до п.16.12. Договору, Додатки до Договору фінансового лізингу є невід'ємною частиною даного Договору». Але, як видно з Додатків № 1 і №2 до договору, копії яких надані позивачкою суду, вони виготовлені таким чином, що їх текст неможливо прочитати, що вказує на те, що позивачка не була чітко ознайомлена з Графіком погашення лізингових платежів. Крім того , договором не передбачено порядок зміни і припинення дії договору у зв'язку з невиконанням лізингодавцем своїх зобов'язань, що вказує про дисбаланс у договірних відносин. Вказана обставина порушує приписи п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки умови договору щодо внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку лізингодавця є несправедливими. Відповідно до пункту 1.7. договору термін передання Лізингоодержувачеві в користування предмету лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від лізингодавця (включаючи випадки затримки поставки продавцем/постачальником транспортного засобу), при чому лізингодавець бере на себе зобов'язання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні терміни затримки … при цьому лізингоодержувач погоджується про зміну строків передання предмету лізингу в користування без укладення Додаткових угод до даного Договору. Таким чином, незважаючи на передбачені договором строки передачі предмета договору в користування лізингоодержувачу, відповідач залишив собі право затримувати цей строк, у залежності від виконання перед ним своїх зобов'язань третьою особою, а саме продавцем/постачальником, а лізингоотримувача фактично зобов'язав погодитись на таку зміну строків без будь-яких заперечень і укладення Додаткових угод. Вказаний пункт договору є таким, що істотно порушує принцип добросовісності та призводить до дисбалансу договірних відносин сторін за догвоором. Відповідно до п. 5.5. договору будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його з'єднання з будь-якими нерухомими або рухомими об'єктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодавця, перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невід'ємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця, при цьому лізингодавець не зобов'язаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має право на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів. В той же час, п. 5.6 договору передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативным вимогам, та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції. Вказані пункти договору є суперечливими, що є несправедливим відносно лізингоодержувача, оскільки він не має змоги, відповідно до умов договору, відшкодувати витрати, зроблені у зв'язку зі змінами предмета лізингу згідно законодавства. Вказані умови свідчать про дисбаланс умов договору також не на користь позивачки. Відповідно до умов п 5.7. договору на його чинність не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних, технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі. Вказані умови договору є несправедливими відносно лізингоодержувача, оскільки у випадку неможливості виконання ним своїх зобов'язань за договором з незалежних від нього причин, лізингодавець в односторонньому порядку може розірвати договір, не повертаючи при цьому коштів та вилучаючи предмет лізингу (п.п. 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6). В той же час, лізингодавець не обмежив себе таким же зобов'язанням. Пунктом 10.5. договору передбачено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Згідно з положеннями ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Вказаний перелік є вичерпним. Як видно зі змісту договору, адміністративний платіж є першочерговою одноразовою платою лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії не зазначено у договорі та його неможливо прочитати у Додатку № 1 до договору. Зі змісту договору видно, що цей платіж у не є витратами лізингодавця, пов'язаними з виконанням договору. Адміністративний платіж за організацію договору не відповідає виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Складова першого лізингового платежу - «адміністративного платежу» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Тому цей платіж на користь лізингодавцю також призводить до істотного дисбалансу прав та інтересів сторін договору, знову ж таки не на користь позивачки. Підписуючи договір лізингоодержувач погодилася на певний розмір лізингових платежів. Однак, лізингодавець залишив за собою право в односторонньому порядку збільшувати розмір лізинговою платежу, не надаючи право лізингоодержувача відмовитися від такого збільшення. Передбачений лише імперативний порядок прийняти ці зміни. Тому і ця умова договору є несправедливою відносно позивачки та суперечить законодавству. Пунктом 10.11 договору встановлено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором, у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Лізингоодержувач не має права затримувати платежі за даним договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження предмету лізингу. Цей пункт також є несправедливим, бо лізингодавець може збільшувати розмір лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний погоджуватись на це, в той час, як лізингоодержувач не може вплинути на розмір лізингових платежів. Якщо предмет лізингу буде відсутній з вини лізингодавця, лізингоодержувач все одно зобов'язаний сплачувати рахунки. Крім того, вказаний пункт суперечить положенням ч.3 ст. 762 ЦК України, відповідно до якої може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру лізингових платежів.. Частиною 4 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач (лізингоодержувач) має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. При застосуванні цієї норми до лізингових зобов'язань, слід враховувати, що за обставини, які впливають на істотне зменшення можливості користування предметом лізингу, лізингоодержувач не несе відповідальності; а істотне зменшення можливості користування предметом лізингу може статися з вини лізингодавця, третіх осіб або внаслідок випадку. Відповідно, лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця зменшення розміру лізингових платежів. Також до правовідносин між сторонами має застосовуватися норма ч. 6 ст. 762 ЦК України, з урахуванням якої лізингоодержувач звільняється від сплати лізингових платежів за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець і лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів. При цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Вказаний пункт договору істотно порушує баланс сторін на користь лізингодавця, оскільки передбачено, що лізингодавець має право збільшити розмір лізингових платежів на умовах, не передбачених договором (на власний розсуд), однак лізингоодержувач не має можливості ані відмовитися від збільшення платежів, ані повернути вже сплачені кошти. Вказане є істотним дисбалансом положення сторін договору не на користь позивачки, порушує вимоги, в тому числі ст. 627 ЦК України, яка встановлює свободу договору, проте передбачає, що під час укладення договору враховуються обмеження встановлені вимогами актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості. Пунктом 12.5. договору визначено, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє за період за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього платежу вкчючно. За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % (три відсотки) річних від суми заборгованості за кожен день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно. Тобто, лізингоодержувач за кожен день повинен сплачувати одразу два штрафи за одне порушення. Крім того, згідно п.12.8 Договору лізингодавець з ним розриває Договір, не повертаючи сплачені кошти. Вказані положення договору суперечать положенням ст. 61 Конституції України відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тоді як договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця у разі порушень ним умов та строків договору, що також вказує на істотний дисбаланс умов договору не на користь позивачки. Надання можливості за умовами договору відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену позивачкою, у разі її відмови укласти або виконати договір, без встановлення права на одержання відповідної компенсації у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є порушенням вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунком 12.1. договору встановлено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, відповідачу за договором надано можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору для лізингодавця жодних санкцій не передбачено, що приводить до істотного дисбалансу договірних умов та порушує права та законні інтереси позивачки. Догоровом, укладеним сторонами, встановлено вимогу щодо сплати позивачкою непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором, що є порушенням вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, за умовами п.10.15 договору лізингоодержувач позбавлений можливості повернути сплачені кошти (більше 50% від вартості предмета лізингу), що є порушенням прав споживача, оскільки не є справедливим. Договором не передбачено такого ж наслідку для лізингодавця у разі невиконання ним договору. Однак, лізингоодержувач зобов'язанийі повернути предмет лізингу і залишити лізингодавцю всі сплачені кошти. Крім того, умовами п. 3.2.6 та п. 12.8 лізингодавцю надано право розірвати договір на власний розсуд, не попередивши лізингоодержувача, однак лізингоотримувачу такого права не надається, що є несправедливим відносно позивачки та порушує її права. Крім того, в порушення п.13 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.9.4 договору передбачено положення про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) з можливостю збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. У пункті 10.13. розмір щомісячного періодичного платежу не визначений. Крім того, несправедливою є вимога про зобовязання лізингодоержувача сплатити різницю єдиноразово, не залежно від того, на скільки збільшиться ціна предмету лізингу.. Відповідно до п. 5.4. Договору, лізингодавець звільнений від відповідальності щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу. Тобто, у разі смерті або травмування лізингоодержувача з вини виконавця договору (відповідача), останній не понесе ніякої відповідальності, що також вказує на дисбаланс прав та обовязків сторін договору не на користь позивачки. Пунктом 1.5. договору визначено, що лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем. Однак, у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Це обмежує права позивачки на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Тому і така умова є несправедливою. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак договір, що оспорюється позивачкою, не відповідає зазначеним вимогам законодавства. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, про що вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15- рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до положень ст.627 ЦК України під час укладення договору враховуються обмеження, встановлені вимогами Цивільного кодексу Украхни, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відпровідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 18 Законі України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Оспорюваний договорі не містить жодних умов щодо відповідальності відповідача, що є порушенням положень п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тоді як розділом 12 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Таким чином, положеня договору, які встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуваючи відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафів, в тому числі за дострокове розірвання договору, надають відповідачу право не повертати сплачені споживачем кошти у випадку дострокового розірвання договору, явно є несправедливими. До спірних правовідносин між сторонами підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011. У вказаному рішенні Суд виходив з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів . Виходячи з зазначеного, при вирішенні спору між сторонами, суд враховує, що позивачці, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму та по суті, відповідно до положень ст.. 634 ЦК України є договором приєднання. Оскільки позивачка не має досвіду в укладенні цивільно-правових угод, вона не могла вірно оцінити умови договору та наслідки її укладення для себе у випадку невиконання умов договору з боку відповідача, при укладенні договору вона явно припустилася помилки, розраховуючи на добросовісність відповідача, який явно веде нечесну підприємницьку практику. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пунктом 4 частини 3 цієї ж статті передбачається, що забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. З огляду на дату укладення договору, дату здійснення позивачкою платежу, вона не мала достатньо часу детально ознайомитися з обємним текстом договору, який містить велику кількість пунктів банкетного характеру, що відсилають до різного роду положень законодавства, що унеможливлює для пересічного споживача, без наявності у нього фахової юридичної освіти усвідомити значення положень договору, об'єктивно оцінити та зрозуміти їх, самостійно виявити його недоліки, оцінити ризики та збитки, які споживач може мати в результаті підписання угоди. Відповідно до ч. 2 cт.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом, лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1 cт. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. При цьому, згідно приписів ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність. Тобто враховуючи що предметом лізингу є транспортний засіб, останній повинен мати певну комплектацію. Згідно зч.1 cт. 682 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності. Відсутність домовленості щодо перелічених індивідуальних ознак транспортного засобу, суперечить також вимогам ст. 767 ч. 1 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані, який відповідає умовам Договору. Таким чином, позивачці, як споживачу, нав'язано договір, який містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків сторін. Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види, торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в якій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Опосередкований обман з боку відповідача мав місце у тому, що умови спірного договору мають істотні суперечності між узгодженими позиціями сторін договору. Позивачка була введена в оману щодо суті першого платежу, вона не могла правильно сприймати умови письмового договору, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача та опосередкований обман позивачки як споживача, щодо фінансової послуги. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної оаб неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Однак, укладений сторонами договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства. Ці невідповідності свідомо допущені відповідачем, який надав на підпис позивачці по суті готовий бланк договору умови якого порушують права та інтереси позивачки як споживача. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, що передбачено ч.3 ст. 215 ЦК України, ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.і 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім, тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину… Отже, недотримання принципу розумності та справедливості під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до пункту 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним вказаних вище положень договору, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий договір підлягає визнанню недійсним у цілому. Усі кошти, які позивачка сплатила на виконання умов договору, суми яких підтверджені квитанціями, підлягають стягненню на її користь з відповідача, з вини якого позивачка понесла вказані витрати на загальну суму 47\~975 грн. Судові витрати, відповідно до положень ст..88 ЦПК України, суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved