Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач [PERSON], діючи через свого представника - адвоката [PERSON], звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку за покупцем. На обґрунтування позову вказано, що позивач 27.02.1999 року купила у відповідача житловий будинок з надвірними спорудами і будівлями, по [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, яка призначена для обслуговування зазначеного будинку. Рішенням суду від 26.01.2007 р. вказану угоду між [PERSON] та [PERSON] було визнано дійсною та визнано за позивачем право власності на вказаний житловий будинок, право власності на який було зареєстровано позивачем в органах БТІ. Зазначив, що власником спірної земельної ділянки, яка призначена для обслуговування будинку, згідно державного акту на право приватної власності на землю, являється [PERSON], в якої в свою чергу відповідачем був придбаний вищевказаний будинок і земельна ділянка ще 16.09.1997 року. Посилаючись на те, що, що позивач є власником вищевказаного житлового будинку, то відповідно до неї повинно перейшло і право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, у відповідності до вимог ст.. 120 Земельного Кодексу України. Просить суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку призначену для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, представник позивача подав заяву, якою позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив про їх задоволення, просив розглядати справу в їх відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання, призначене на 21.01.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ст.. 28, ст. 128 ЦПК України, викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст..ст. 28, 128 ЦПК України, позивач та його представник не заперечують проти такого вирішення справи. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26.01.2007 р., визнано дійсним договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] 27.02.1999 року купила у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], та який розташований на земельній ділянці розміром 2500 кв. м., за літерою А-1, загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м., з відповідними господарськими будівлями: сараями літери Б-1, В-1, підвалом Г-1, літньою кухнею Д-1, сараєм Ж-1, огорожею № 1,2; спорудами № 3,4. Цим же рішенням суду, за [PERSON] визнано право приватної власності на вказаний житловий будинок, що підтверджено рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26.01.2007 р. та дублікатом договору купівлі-продажу від 16.09.1997 р. Вказаний житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1997 р., який був укладений між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), що підтверджено дублікатом договору купівлі -продажу від 16.09.1997 р. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно РКП «Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації» за № 13754693 від 01.03.2007 р., за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, що підтверджено вказаним витягом. Відповідно до ст.. 238 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст.ст.16, 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована на території Себинської сільської ради для обслуговування житлового будинку, належить [PERSON] В матеріалах справи відсутні відомості щодо нікчемності чи визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсними в порядку визначеному чинним законодавством. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до положень ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Вказана стаття закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved