Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», треті особи: [PERSON],Служба у справах дітей Києво-Святошинського району Київської області про встановлення нікчемності договору іпотеки. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №1794, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. Відповідно до п.1.2.іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку [ADDRESS].Житловий будинок має загальну площу 342,40 кв.м., житлову площу 136,70 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Площа земельної ділянки становить 0,1511 га з цільовим призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Зазначене в іпотечному договорі нерухоме майно належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно , видане виконкомом Гатненської сільської ради 22 січня 2008 року на підставі рішення Гатненської сільської ради від 02.11.2007 р.№ 9/15, зареєстрованим в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної рад и Київської області» 14 лютого 2008 року за реєстровим № 21840132, номер запису № 953 у книзі №3. Право власності іпотекодавця на земельну ділянку підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданим Києво-Святошинським управлінням земельних ресурсів 12 липня 2004 року зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3692. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва 17 жовтня 2006 року, актовий запис - № 2641, [INFO] року народилась донька позивача [PERSON]. Позивач наголошує, що єдиним нерухомим майном, що перебувало у власності іпотекодавця на момент укладення договору іпотеки було нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки, а саме: домоволодіння розташоване в [ADDRESS], а відтак і визначеним місцем проживання дитини визначене було за згодою батьків. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: встановити нікчемність договору іпотеки укладеного 06 червня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України». Судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача у судове засідання з'явивсь, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини викладені в своїх заперечення, що були долучені до матеріалів справи. Представник Служби у справах дітей Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з'явивсь, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, звернувся із клопотанням про слухання справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомляла. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань, що випливають із договору відновлювальної кредитної лінії № 885 від 06.06.2008 р. тож дня 06.06.2008 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №1794, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. зареєстрований за №2187. Відповідно до п.1.2.іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку [ADDRESS].Житловий будинок має загальну площу 342,40 кв.м., житлову площу 136,70 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Площа земельної ділянки становить 0,1511 га з цільовим призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Позивач зазначає, що єдиним нерухомим майном, що перебувало у власності іпотекодавця на момент укладення договору іпотеки було нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки, а саме: домоволодіння розташоване в [ADDRESS], а відтак і визначеним місцем проживання дитини визначене було за згодою батьків. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У відповідності до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з положеннями частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»: «діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем». Разом з тим, в Законі України від 11.12.2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», положення про обов'язкову реєстрацію новонароджених дітей відсутнє, а тому місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що 06 червня 2008 року позивачем було надано нотаріально посвідчену заяву на ім'я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального окруту Сидоренка А.В., яка зареєстровано в реєстрі за номером 2185, про надання згоди [PERSON], на передачу в іпотеку, для забезпечення повернення договором №885 від 06 червня 2008 року, нерухомого майна, яке придбано у зареєстрованому шлюбі, а саме: земельну ділянку та розташоване на нії домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Додатково в заяві позивачем зазначено, що укладання вказаного договору відповідає інтересам сім'ї та з його укладенням не будуть порушені права та законні інтереси неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей те вищезазначене нерухоме майно не є місцем проживання неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, а також, що неповнолітні, малолітні, непрацездатні діти не мають право користування вищезазначеним нерухомим майном. Також, під час укладання іпотечного договору №1794 та договору відновлювальної кредитної лінії №885 06 червня 2008 року в розділах «Реквізити та підписи сторін» зазначених вище договорів зазначено реєстрація постійного місця проживання [ADDRESS], [PERSON] та позивача ([PERSON]), що підтверджується особистими підписами [PERSON], та [PERSON] Відповідно до копій паспортів позивача батька [PERSON] та матері [PERSON], на момент укладання іпотечного договору №1794, місце реєстрацій постійного проживання зазначене: [ADDRESS], тому місце проживання [PERSON], [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем та [PERSON] - шлюб укладено 23 липня 1988 року. Згідно свідоцтва від 23 грудня 1999 року за позивачем зареєстровано на праві власності квартиру [ADDRESS], оскільки майно придбане під час перебування у шлюбі одним з подружжя є майном спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до довідки форми № 3 виданої виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в [ADDRESS], [PERSON] не зареєстрована та у будинку ніхто не проживає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обовязок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до розяснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою,третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦУК України. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач всупереч положень ст. 60 ЦК України не надав безспірних доказів, щодо наявності підстав для визнання правочину недійсним, а тому його вимоги не підлягають задоволенню. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 216, 230, 236, 237, 239, 267, 317, 321, 328, 334, 386, 392, 526, 1000, 1002-1004 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 6 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed