Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] із вимогою про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Вказував, що після придбання житла їй стало відомо, що в ній залишився бути зареєстрованим відповідач по справі, який був родичем колишнього власника квартири, особистих речей його в квартирі не має. Тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, повідомлялась належним чином. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 15.01.2016 року, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання був повідомлена належним чином, надіслав поштою заяву про те, що він проти позовних вимог не заперечує, просить розглянути справу за його відсутності (а.с.18). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Так у ході судового розгляду було встановлено, що позивач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 26.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.5), Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6). Судом досліджено, що відповідач зареєстрований за зазначеною в позовній заяві адресою. Так, відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 29.04.2004 року (а.с.11). Крім того, судом встановлено, що відповідач є родичем колишнього власника спірної квартири (а.с.7). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє його право користування цим будинком. За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, з урахуванням існування договірних відносин позивача з [PERSON] у вигляді укладеного договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідач втратив своє право власності, а отже і право користування квартирою [ADDRESS] Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження за ним права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку (квартири). За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, судом встановлено, що [PERSON] не є власником спірного майна, не мешкає в квартирі [ADDRESS] Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки, позивач на підставі договору купівлі - продажу квартири є власником квартири, а відповідач зареєстрований у ній як колишній родич власника квартири, не є членом сім'ї нового власника, не проживає у ній без поважних причин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Доказів зворотного відповідач суду не надав та крім того взагалі визнав позовні вимоги позивача, виклавши це письмово у своїй заяві. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що відповідач позовні вимоги визнав, а тому суд вважає, що позов є таким, що підлягає задоволенню, оскільки визнання позову відповідачем не впливають на права та обов'язки інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачену позивачем суму судового збору відповідно до квитанції №691 від 10.02.2016 року у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved