Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДК «Укрекокомресурси», третя особа: Фонд державного майна України про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що 20.09.2006 року, [PERSON] (далі по тексту Позивач) прийнято на посаду начальника Харківського областного управління з утилізації відходів як вторинної сировини ДК «Укрекокомресурси», згідно наказу №І37-К, від 20.09.2006р. 31.10.2006 року, позивач був звільнений з роботи на підставі ст.28 КЗпП України. Рішенням апеляційного суду Харківської області, від 18.11.2008 року, справа №22-ц-455і/гоо8р., лист 4 абзац 4 було встановлено: «Колегія суддів вважає, шо звільнення позивача з роботи на підставі ст. 28 КЗпП України проведено з порушенням норм чинного трудового законодавства». Порушуючи чинне законодавство роботодавець підприємство ДК «Укрекокомресурси» відмовився від добровільного виконання рішення суду. [PERSON] зазначає, що його незаконне звільнення з посади не було усунуто, заборгованість по заробітній платі в сумі 1600 грн добровільно не сплачено. Державі судовий збір не сплачено. 12 (дванадцять років) ДК «Укрекокомресурс»» не виконує рішення суду. За просрочення платежу може бути стягнуто пеню на підставі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня. Виконавчий лист рішення суду позивач отримав 18.04.2108 року. 10.06.2018 року, позивач пред`явив виконавчий лист до виконання зобов`язання. 22.10.2018 року, позивач направив скаргу в м. Київ Начальнику Дніпровського управління юстиції. Але ніяких законних дій не послідувало. [PERSON] просив суд поновити його на роботі на посаді начальника Харківського обласного управління з утилізації відходів як вторинної сировини ДК «Укрекокомресурси», стягнути з відповідача, - ДК «Укрекокомресурси» матеріальну шкоду 5 780 евро, 10871 грн, та моральну шкоду 1000 євро, 10000 грн. ДК «Укрекокомресурси» відзиву на позовну заяву не подало. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу №8 від 24.02.2004року [PERSON] був прийнятий до Харківського обласного управління «Харківекокомресурси» ДК «Укрекокомресурси» на посаду юрисконсульта. Наказом №14-к від 31.01.2005 року його звільнено із займаної посади з 01 лютого 2005 року на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. Згідно наказу №137-к від 20.09.2006року по ДК «Укрекокомресурси» [PERSON] прийнято з 20 вересня 2006 року на посаду начальника Харківського обласного управління з утилізації відходів як вторинної сировини «Харківекокомресурси» з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та тримісячним терміном випробування. Наказом №148 від 23.10.2006 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі ст. 28 КЗпП України - що не втримав результатів випробування при прийнятті на роботу. Зазначені обставини підтверджуються копією рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року у справі №22-ц-4551/2008р. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У ч. 1 ст.26 КЗпП України визначено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (ч.2 ст.28 КЗпП України). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] , як на підставу своїх вимог посилається на висновки Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року у справі №22-ц-4551/2008р. з яких вбачається, що колегія суддів вважає, що звільнення позивача з роботи на підставі ст. 28 КЗпП проведено з порушенням норм чинного трудового законодавства. Разом з тим згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Разом з тим, всупереч зазначеним вище вимогам позивачем належним чином не обґрунтовано протиправність його звільнення з посади начальника управління, не наведено жодного аргументу недотримання вимог трудового законодавства при звільненні на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, а також не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України позивач не заявляв. Посилання на висновки апеляційного суду, яких він дійшов у іншій справі, без долучення відповідних доказів, на думку суду є недостатнім обґрунтуванням позовних вимог та не відповідає положенням ст. 81, 82 ЦПК України. Суд звертає увагу, що висновок апеляційного суду, на який посилається позивач, був зроблений з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України на підставі оцінки наданих сторонами доказів, а тому не може бути застосований у даній справі, з огляду на відсутність будь-якого доказу. За таких обставин, зважаючи на відсутність доказів протиправності звільнення позивача, позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення з ДК «Укрекокомресурси» матеріальної шкоди у розмірі 5 780 евро, 10871 грн, то вони задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі. Однак суд вважає за необхідне наголосити позивачу, що з моменту набрання законної сили рішення у справі про стягнення з ДК «Укрекокомресурси» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 1600 грн, між сторонами припинився будь-який спір щодо заборгованості по заробітній платі і розпочалася стадія виконання рішення. Враховуючи зміну змісту та статусу учасників правовідносин, правове регулювання з цього часу також змінилося. Так ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено положення щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби. Відповідно до частини 1 статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Частина 3 статті 74 передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини. Згідно з частиною 5 статті 74 рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, стягувач, тобто позивач у даній справі, який вважає, що було порушено його право на виконання судового рішення, вправі звернутися зі скаргою відповідно до вимог ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження». Вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають з тих підстав, що позивачем належним чином не аргументовано та не доведено належними та допустимим доказами, що як факт завдання йому моральної шкоди, її розмір, так і причинний зв`язок між діями ДК «Укрекоресурси» та моральними стражданнями позивача.

Outcome: dismissed