Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

У провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту. Обґрунтовуючи заявлений позов, представник позивача вказував на те, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить до комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, вказана земельна ділянка не надавалась у користування або у власність відповідачам. Посилаючись на недотримання будівельних норм і правил при здійсненні будівництва, представник Одеської міської ради вказував, що [PERSON] збудував на вказаній земельній ділянці об`єкти нерухомості, що порушує права територіальної громади як власника. Цивільна справа вже розглядалась судом. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 13 травня 2014 року позов задоволено, зокрема, зобов`язано [PERSON] та [PERSON] власними силами і за свій рахунок привести до попереднього стану самовільно захоплену земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованого домоволодіння площею 127,3кв.м. та надвірних споруд, а саме: сараїв під літ. «Е, І, З», вбиральні під літ. «Ж», навісу під літ. «К», гаражу під літ. «Л», що розташовані за адресою: місто [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 травня 2014 року залишено без змін. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи Одеська міська рада не змінювала предмет або підстави позову, представник позивача просив суд задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] правом подачі відзиву на позовну заяву не скористались, відзивів на позов до суду не надходив, проте, відповідачі заперечували проти задоволення вказаного позову. Зокрема, [PERSON] вказував, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований саме його батьком, а не ним або [PERSON] у 1961 році. Водночас, відповідач [PERSON] просив суд застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] неодноразово звертався до суду із заявами про закриття провадження у справі. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 17 серпня 2015 року заяву [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 17 серпня 2015 року скасовано, питання про розгляд клопотання [PERSON] про закриття провадження направлено на новий розгляду до Малиновського районного суду міста Одеси. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 28 січня 2016 року заяву [PERSON] про закриття провадження у даній цивільній справі залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2016 року ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 28 січня 2016 року залишено без змін. Утім, 05 грудня 2017 року [PERSON] знову звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 21 лютого 2018 року в задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 21 лютого 2018 року повернуто без розгляду. Представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання\~з`явились, заперечували проти задоволення заявленого позову, просили суд у позові відмовити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилась, заперечувала проти задоволення вказаного позову, просила суд відмовити у його задоволенні. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, вислухавши думку сторін, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що 18 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 18 березня 2008 року, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» під реєстраційним номером 207884535 (т. І, а.с. 18). Відповідно до вказаного договору, домоволодіння за адресою:\~ [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. «А», жилою площею 56,8 кв.м., сараю літ. «Е», вбиральні літ. «Ж», сараю літ. «З», сараю літ. «И», навісу літ. «К», гаражу літ. «Л», огорожі №1-3, мостіння І, яке в цілому розташоване на земельній ділянці, площею 458 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Крім того в договорі дарування зазначено, що домоволодіння належить дарувальнику [PERSON] на підставі заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 червня 2007 року у справі №2-4729/07. З матеріалів справи вбачається, що в провадження Малиновського районного суду міста Одеси знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19 червня 2007 року за [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння за адресою:\~ [ADDRESS] (т. І, а.с. 94-95). Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2009 року за заявою Одеської міської ради вказане заочне рішення скасовано. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2010 року провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю [PERSON] . Відповідно до заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2010 року, за позовом Одеської міської ради було визнано недійсним договір дарування, посвідчений нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 18 березня 2008 року, згідно з яким [PERSON] подарував [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (т. [ADDRESS] , а.с. 10, 17). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 березня 2008 року (т. І, а.с. 28). Після його смерті з заявою про прийняття спадщини до Шостої одеської державної нотаріальної контори звернувся син померлого [PERSON] , який у своїй заяві про прийняття спадщини зазначив, що крім нього спадкоємцями є дочка померлого [PERSON] , та дружина померлого [PERSON] Інших спадкоємців, передбачених законом, немає (т. І, а.с. 54). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04 липня 2013 року та витягом про реєстрацію спадкової справи в спадковому реєстрі №34797955 від 09 серпня 2013 року (т. І, а.с. 106, 108). З матеріалів спадкової справи до майна [PERSON] , померлого [INFO] , які знаходяться у справі, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті [PERSON] , не видавалось. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] та згідно з наявними в матеріалах справи документами суд установив, що відповідачі у справі є дітьми померлих [PERSON] та [PERSON] , які фактично прийняли спадщину після смерті батьків, оскільки проживали з ними за однією адресою (т. І, а.с. 27, 54). Згідно з довідкою про склад сім`ї та реєстрацію №644 від 12 липня 2013 року та довідкою про склад сім`ї та реєстрацію ОСН «Сахарний» №276 від 03 квітня 2019 року, в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. І, а.с. 30; т. ІІІ, а.с. 1). У зв`язку із заявою відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Заперечуючи проти доводів відповідача про пропуск строків позовної давності, Одеська міська рада пов`язує звернення до суду з даним позовом в листопаді 2013 року із завершенням розгляду та набранням законної сили судовими рішеннями в інших справах, що були пов`язані зі спірним будинком. Суд не може погодитись із доведеністю такої позиції, однак вбачає обґрунтованим поновити встановлені законом строки позовної давності, забезпечити стороні право на доступ до суду та розглянути заявлені позовні вимоги по суті. Перевіряючи обґрунтованість вимог Одеської міської ради суд звернув увагу, що в 1957 році [PERSON] самовільно збудував будинок за адресою: [ADDRESS] (у теперішній час № [ADDRESS] у зв`язку із зміною нумерації [ADDRESS] вулиці [ADDRESS] Будинок визнаний придатним для проживання сім`ї з 5 осіб та [PERSON] було дозволено прописку та видачу домової книги, що підтверджується рішенням Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів міста Одеси №1464 від 14 листопада 1961 року (т. ІІІ, а.с. 4-6). Однак за життя [PERSON] не здав домоволодіння в експлуатацію та не отримав на нього правовстановлюючих документів. Відповідно до рішення Іллічівської районної ради народних депутатів міста Одеси від 26 вересня 1990 року було вирішено визначити межі житлового масиву «Сахарний» в рамках вулиць Бр. Ачканових, Почтова, ІІ-й Деревообробний провулок, Танкістів, Хімічна, Промислова; дозволено Виконавчому комітету Іллічівської районної ради народних депутатів вирішити питання визнання права власності в кожному випадку за жителями житлового масиву «Сахарний» на самовільно зведені житлові будинки в індивідуальному порядку, за умови відсутності в них на праві особистої власності та передання житлової площі в найм, займаної в будинках місцевих Рад (т. І, а.с. 115-117). Відомостей, що б вказували на вирішення такого питання [PERSON] суду не надано. Суд звертає увагу, що майнові права відносно спірного будинку виникли після звершення його будівництва у 1957 році. Діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі. Це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений в статті 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У 1957 році питання про набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Таким чином заявлені Одеською міською радою вимоги підлягають оцінці за нормами Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Правове обґрунтування позову Одеської міської ради як власника відповідної земельної ділянки в цілому зводиться до статті 376 ЦК України та статті 152 ЗК України, які визначають правовий режим самочинного будівництва та способи захисту прав на земельні ділянки. Але суд зазначає, що ураховуючи ту обставину, що спірне домоволодіння збудоване в 1957 році, воно не може вважатись самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Відповідно до параграфів 40-44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» («Prokopovich v. Russia»), заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява №19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» («Saviny v. Ukraine»), заява №39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» («Vlasov v. Russia»), заява №78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» («Ozturk v. Turkey») [ВП], заява № 22479/93, п. 55). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» («Slivenko v. Latvia») [ВП], заява №48321/99, п. 105; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» («Lupsa v. Romania»), заява №10337/04, п. 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії» («С.G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07, п. 42,46 та 49-50). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява №20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява №66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, п. 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява №28261/06, п. 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява №3572/06, п. 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy») [ВП], заява №33202/96, п. 110). З урахуванням викладеного суд зазначає, що майнові права відповідачів на будинок за адресою: [ADDRESS] , який був збудований їх померлим батьком у 1957 році, охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а сам будинок є «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції. Очевидною є наявність у відповідачів достатніх та триваючих зв`язків із даним житлом. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за відповідною адресою з народження. Звільнення земельної ділянки шляхом знесення спірного домоволодіння становитиме істотне втручання держави у право відповідачів на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також у право на повагу до свого житла, гарантоване статтею 8 Конвенції. Сукупність установлених судом фактичних обставин указують, що таке втручання не можна вважати таким, що здійснюватиметься «згідно із законом» зважаючи на рік, обставини та правовий режим об`єкту нерухомого майна на момент будівництва. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже, перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку про відмову в заявленому позові. Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із висновком суду про відмову в позові, суд покладає судові витрати на Одеську міську раду.

Outcome: dismissed