Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду за даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2016 по 2017 рік. Але фактично вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2009 року. Мають спільних дітей: [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2015 року народження. За час шлюбу вони побудували житловий будинок по [ADDRESS] . Будинок зареєстрований за відповідачем. Будівництво житлового будинку здійснено за рахунок його особистих збережень, приймав також і безпосередню участь в будівництві. Тому дане майно є спільним майном подружжя і його частка в будинку є рівною. Земельна ділянка також зареєстрована за відповідачкою Але у разі набуття прав на будинок до нього переходить і право власності на земельну ділянку, тому його частка в земельній ділянці також становить Ѕ частину. Оскільки у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просив суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 121,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,0643га (кадастровий номер 322248/6201:01:014:0231), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. 16 квітня 2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2009 року та мають спільну дитину [PERSON] , 2003 року народження. Її чоловік придбав у позивача житловий будинок ще в 2000 році, і з того часу вони познайомились. У 2010 року вона отримала у власність спірну земельну ділянку та в 2010 році побудувала на ній спірний житловий будинок. У 2011 році вона завершувала там оздоблювальні роботи, а в 2012 році добудувала веранду. Вказала також, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі до 2013 року, тому про ніяке спільне проживання не могло й бути. З [PERSON] вона зареєструвала шлюб вже в 2016 році. Все будівництво велось за її кошти та її силами, тому реєстрація права власності на будинок в 2016 році не є підтвердженням набуття позивачем прав на дане майно. Просила суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок загальною площею 121,8 кв.м, житловою 73,1 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486201:014:0231, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08 липня 2019 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом. 19 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. Не погоджуючись з даним позовом [PERSON] вказав, що державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] отримала 10 листопада 2010 року. Саме тоді в неї виникло право власності на майно. На даній земельній ділянці було самочинно побудовано житловий будинок, жодних дозволів не отримувалось. Тому є неможливим визнання права власності на житловий будинок за [PERSON] в судовому порядку. Чеки, квитанції, подані [PERSON] є несуттєвими, не підтверджують внесення коштів саме нею. Заявлені свідки також не можуть підтверджувати обставини будівництва, є зацікавленими у вирішенні даного спору. Тому просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив позов задоволити та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідачка та представник відповідача проти позову заперечували, підтримали зустрічний позов. Просили відмовити в задоволенні позову та задоволити зустрічний позов. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 17 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №203. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім`єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. При розгляді справи відповідачка заперечувала щодо тверджень [PERSON] про проживання ними з 2009 року саме як подружжя, оскільки до реєстрації шлюбу вони зустрічались, усталених та притаманних подружжю відносин між ними не було на той час та набуття ними майна саме як спільне сумісне майно подружжя. Доказів встановленого факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю позивачем суду не надано. Доводи позову щодо наявності доказів спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із відповідачем висновків не спростовують, оскільки суд таких обставин не встановлював, дотримуючись положень ст. 13 ЦПК України, яка визначає диспозитивність цивільного судочинства. Крім того, суд враховує, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29 грудня 1995 року, а лише за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2013 року шлюб між ними був розірваний. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Встановлено, що 15 грудня 2016 року проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 121,8кв.м, житловою площею 73,1 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯЛ№391536) належить земельна ділянка площею 0,0643га, що заходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486201:01:014:0231, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У судовому засіданні позивачем не подано доказів того, що дане майно було придбане ними за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти. Наявність в нього доходу не може ототожнюватись з вкладенням цих коштів у купівлю, будівництво майна. При вирішенні спору суд також враховує, що за технічним паспортом житловий будинок 2010 року побудови, договір про користування електричною енергією укладений 22 листопада 2010 року, договір про надання послуг з газопостачання укладений 01 листопада 2010 року, договір про надання телекомунікаційний послуг укладений 20 жовтня 2011 року. Докази на спростування цього в матеріалах справи відсутні. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що даний будинок є самочинним, що виключає задоволення позовних вимог про визнання права власності на майно. Так, в судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що дійсно даний будинок є самочинно побудованим, але в подальшому будинок введений в експлуатацію та зареєстровано право власності у відповідному реєстрі. Дані обставини підтверджені також і письмовими матеріалами справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний будинок та земельна ділянка набута відповідачем до реєстрації шлюбу, тому не можуть бути віднесені до спільної сумісної власності. Доказів того, що майно придбано за кошти позивача або спільні кошти подружжя суду не надано. Зважаючи, що позивач просив поділити дане майно саме як придбане за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому в задоволенні позову суд відмовляє. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи встановлені судом обставини та подані сторонами докази щодо набуття майна у власність, суд приходить до висновку, що житловий будинок та земельна ділянка придбані за кошти, що належали відповідачу, до реєстрації шлюбу, та є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову та задоволення вимог за зустрічним позовом. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed