Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, в якій після уточнення просить встановити факт постійного проживання на території України станом на [INFO] її рідної сестри [PERSON] , [INFO] , з якою [PERSON] , [INFO] в неповнолітньому віці постійно проживала на території України. В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилася в Україні у м. Запоріжжі 09.07.1976 року, актовий запис № 2741 від 23.11.1976 року про народження на той час було проведено Жовтневим РАЦС м. Запоріжжя УРСР. [INFO] помер її батько [PERSON] , а через рік, [INFO] також і мати [PERSON] , але оригінали свідоцтв про їх смерть не збереглись, є лише копії. Оскільки на час смерті батьків (зокрема матері) заявниці було лише 13 років, за заявою її рідної сестри [PERSON] , [INFO] , Рішенням Виконавчого комітету Комунарської районної ради народних депутатів № 133/3 від 16.05.1991 року останню як старшу сестру було призначено опікуном заявниці. На час призначення опіки, а точніше з 04.02.1987 року по 12.01.1993 року, заявниця зі своєю сестрою [PERSON] , проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ,. Крім того, з 01.09.1984 року по 20.06.1991 року [PERSON] навчалась у «Допоміжній школі -інтернаті №2» м. Запоріжжя, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була відрахована як випускниця школи. Коли заявниці виповнилося 16 років, вона будучи зареєстрованою та мешкаючи з 11.02.1993 року по [INFO] з рідною сестрою [PERSON] , яка була її опікуном за адресою: [ADDRESS] , звернулася до паспортного столу з метою отримати паспорт громадянина України, але у зв`язку з відсутністю бланків паспортів громадянина України, своєчасно отримати паспорт заявниця не змогла. Коли [PERSON] стала повнолітньою її стосунки із сестрою погіршилися, остання продала квартиру за адресою: [ADDRESS] ., після чого виїхала жити до Ізраїлю. Заявниця залишилася жити на вулиці, опинилась в складній життєвій ситуації, оскільки не мала документів і житла, не могла влаштуватись на роботу. Весь цей час до сьогодні вона маючи лише свідоцтво про своє народження, проживає без паспорта, оскільки не змогла своєчасно його отримати, через це позбавлена елементарних прав людини, передбачених як законодавством України, так і міжнародним правом: право на належний рівень життя, на освіту, на медичну допомогу та інші базові права. У своїй заяві [PERSON] зазначила, що за всі роки вона намагалась отримати паспорт громадянина України як громадянка колишнього СРСР, хоча я і не отримувала паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, тому як на час розпаду СРСР була неповнолітньою, проте вона народилась у м. Запоріжжі і завжди проживала на території України, жодного разу не виїхавши за кордон. В 2009 році вона була поставлена на облік до Центру обліку бездомних осіб, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рекордна, 9-А. Додатково у заяві зазначила, що згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради встановлено, що [PERSON] з 04.02.1987 року по 12.01.1993 року була внесена до картки матері за адресою: [ADDRESS] . Також надано копію картки реєстрації особи, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 11.02.1993 року по 31.01.1995 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , попередня адреса реєстрації: [ADDRESS] . У серпні 2019 року заявниця знову звернулася до Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області задля отримання паспорта громадянина України, проте їй було письмово відмовлено в оформленні документу з тієї підстави, що нею не в повному обсязі подано документи та інформацію, які необхідні для оформлення та видачі паспорта, оскільки особу її встановлено, але не встановлено належність до громадянства України. Було рекомендовано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року , у зв`язку з чим [PERSON] звернулася з відповідною заявою до суду. В ході судового розгляду справи заявниця, її представник адвокат Кошліченко Н.М. вимоги заяви підтримали та просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи просила при прийнятті рішення врахувати надані суду письмові пояснення. Допитані в судовому засіданні 11.03.2020 року свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт постійного проживання заявниці в неповнолітньому віці на території України станом на [INFO] . У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11,1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних , релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України визнаються: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» ( 1636-12 ) (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із баньками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; ( Пункт 3 частини першої статті 3 в редакції Закону № 2663-IV ( 2663-15 ) від 16.06.2005 ): 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Загальному обміну (тобто без оформлення процедури визначення або набуття громадянства України і без прийняття відповідного рішення компетентними органами) підлягають (пункт 124 Порядку № 215 в ред. Указу від 27.06.2006 №588/2006) лише паспорти колишнього СРСР, в яких є відмітки про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24,08.1991 року або факт проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року, оскільки автоматично (без процедури оформлення належності до громадянства, набуття громадянства України або прийняття до громадянства України) Законом України «Про громадянство України» визнаються лише особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ «Про громадянство України». 25.09.2019 року Дніпровським РВ м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області була заповнена заява-анкета № 3907698 з оформлення паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] . У зв`язку з наданням заявницею документів не в повному обсязі, а саме, відсутні документи, які підтверджують належність до громадянства України [PERSON] було відмовлено в документуванні паспортом громадянина України. Але було рекомендовано підготувати та надати документи, які підтверджують належність до громадянства України у відповідності до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Вимоги щодо подання документів для оформлення паспорта громадянина України та їх розгляд, підстави для відмови в оформленні та видачі паспорта передбачені пп.35,100 Постанови Кабінету Міністрів України №302 від 25 березня 2015 року. Указом Президента України від 27.03.2001р. № 215/2001про питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон) встановлений «Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» (далі - Порядок) Згідно п. 10 Порядку для встановлення належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками або іншими представниками подає судове рішення,яке підтверджує факт постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Факт постійного проживання на території України має бути доведений документально. Картка прописки форми 16 (або її копія), поквартирна картка форми 17, загальні господарські книги сільських/сслищних рад не є документом, який доводить факт постійного проживання на території України. Оскільки видача та зберігання вказаних документів чинним законодавством не регламентована, вони в установленому порядку не передаються на зберігання до Державного архіву. Але можуть слугувати додатковим аргументом для суду під час винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України. Судом встановлено, що [PERSON] народилася в Україні у м.Запоріжжі 09.07.1976 року , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої, виданого повторно 06.09.2019 року Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 2741 від 23.11.1976 року. Актовий запис про народження заявниці на той час було проведено Жовтневим РАЦС м. Запоріжжя Української Радянської Соціалістичної Республіки. Згідно наданої Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії актового запису про смерть №5218 від 17.08.1989 року вбачається, що батько заявниці [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Запоріжжя, помер [INFO] . Вказане також підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього, серії [NUMBER] від 06.05.1995 року, виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Запоріжжя, про що у актовому записі зроблено відповідні відмітки. Згідно вказаної копії актового запису про смерть №5218 від 17.08.1989 року, на час смерті померлий [PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданої Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії актового запису про смерть №8080 від 22.11.1990 року вбачається, що мати заявниці [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Запоріжжя, померла [INFO] . Вказане також підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього, серії [NUMBER] від 22.11.1990 року. Згідно вказаної копії актового запису про смерть №8080 від 22.11.1990 року, на час смерті померла [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] . Оскільки на час смерті батьків (зокрема матері) заявниці було лише 13 років, за заявою її рідної сестри [PERSON] , [INFO] , Рішенням Виконавчого комітету Комунарської районної ради народних депутатів № 133/3 від 16.05.1991 року останню було призначено опікуном [PERSON] , що підтверджується копією відповідного рішення, долученою до матеріалів справи. На час призначення опіки, а саме з 04.02.1987 року по 12.01.1993 року, заявниця разом зі своєю сестрою-опікуном [PERSON] , проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать довідка про склад сім`ї, видана начальником ЖЕУ-36 Шахмаєвим В .К. , Акт обстеження житлових умов, Рішення Виконавчого комітету Комунарської районної ради народних депутатів № 133/3 від 16.05.1991 року, копії яких додані до матеріалів справи. Крім того, згідно Довідки № 114 від 03.09.2019 року, виданою директором КЗ «Запорізької спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 2» ЗОР (теперішня назва навчального закладу) К. Нечипоренко, заявниця [PERSON] з 01.09.1984 року по 20.06.1991 року навчалась у «Допоміжній школі -інтернаті № 2» м. Запоріжжя, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та була відрахована як випускниця школи. З пояснень заявниці, отримати вчасно у 16 років паспорт громадянина України вона не змогла з причин того, що були відсутні бланки паспортів. Протягом періоду з 11.02.1993 року по 31.01.1995 року заявниця продовжувала мешкати разом зі своєю старшою сестрою-опікуном [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Коли заявниця стала повнолітньою, її стосунки із сестрою погіршилися. Остання продала квартиру за вищевказаною адресою ( [ADDRESS] ), після чого виїхала на постійне проживання до Ізраїлю, залишивши меншу сестру жити на вулиці. У зв`язку з відсутністю документів і житла, заявниця опинилась в складній життєвій ситуації, оскільки не могла влаштуватись на роботу, отримати належне медичне лікування та ін. До теперішнього часу вона проживає без паспорта, тому як своєчасно не змогла його отримати, хоча має свідоцтво про народження. Протягом тривалого часу вона намагалась отримати паспорт громадянина України як громадянка колишнього СРСР, хоча не отримувала паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, тому як на час розпаду СРСР була неповнолітньою. В останнє [PERSON] у серпні 2019 року знову звернулася до Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області з заявою на отримання паспорта, проте отримала письмову відмову (Вих.№ 2313-1970/2313.1-19 від 22.10.2019 року) в оформленні паспорта громадянина України з тієї підстави, що нею не в повному обсязі подано документи та інформацію, які необхідні для оформлення та видачі паспорту, оскільки особу встановлено, але не встановлено належність до громадянства України, було рекомендовано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на [INFO] . На виконання ухвали суду від 28.01.2020 року про витребування доказів, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради надав суду відповідь №01-12/02/1362 від 27.05.2020 року та долучив до неї наступні документи: копію картки реєстрації особи стосовно реєстрації [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; за адресою: [ADDRESS] ; копію картки реєстрації особи стосовно реєстрації [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] та адресою: [ADDRESS] ; копію картки реєстрації особи стосовно реєстрації [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , за адресою: [ADDRESS] ; за адресою: [ADDRESS] ; копію картки реєстрації особи стосовно реєстрації [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В силу ст.26 Конституції України особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. У відповідності до ст. ст. 21, 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Частинами 1, 3 ст. 4 ЦПК України гарантоване право на звернення до суду за захистом, за змістом якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. У відповідності до п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах, зокрема запобігання виникненню випадків без громадянства. Даний принцип закріплений і у Конвенції ООН Про скорочення без громадянства, підписаної 30.08.1961 року у Нью- Йорку , дата приєднання Україною 11.01.2013 року, дата набрання чинності для України 23.06.2013 року. Рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявниці для отримання паспорту громадянина України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що [PERSON] було надано достатньо документів, що підтверджують факт її постійного проживання на території України та її сестри [PERSON] , [INFO] станом на 24.08.1991 року та [INFO] . Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що факт того, що станом на 24.08.1991 року та [INFO] [PERSON] , [INFO] , постійно проживала на території України з неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , як законний представник (опікун) останньої, у судовому засіданні знайшов підтвердження, а тому у заява про встановлення факту підлягає задоволенню.

Outcome: approved