Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П.В. - про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якій просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за №2336, про звернення стягнення на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 26 грудня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис №2336, яким звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна. Задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахунку коштів на рахунок АТ КБ «Приватбанк» в розмірі заборгованості за кредитом - 27298,45 доларів США; заборгованість за відсотками - 39644 долари США, комісія - 6387,40 доларів США, пеня - 107660,22 долари США, а всього - 180990,07 доларів США, що за курсом НБУ становить 5 049 3612,24 грн; витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3500 грн. Строк, за який провадиться стягнення становить 11 років 6 місяців 20 днів, а саме, з 31 січня 2007 року до 20 серпня 2018 року. Постановою приватного виконавця Говорова П.В. відкрито виконавче провадження №64320576 з примусового виконання вказаного виконавчого напису. Позивач посилалась на те, що вказаний виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки позивач не визнав вказану заборгованість, вважає вимоги відповідача безпідставними та спірними, а виконавчий напис вчинено за відсутності доказів безспірності заборгованості. До позовної заяви, позивач додала заяву про забезпечення позову, в якій просила зупинити стягнення на підставі виконавчого напису №2336, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 26 грудня 2018 року. Крім того, позивач просила витребувати у приватного нотаріуса Бондар І.М. належним чином завірені копії матеріалів, на підставі яких нею був вчинений виконавчий напис №2336 від 26 грудня 2018 року та копію виконавчого напису про звернення стягнення на нерухоме майно. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого нотаріусом 26 грудня 2018 року №2336. 16 березня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, посилаючись на дотримання нотаріусом вимог чинного законодавства під час вчинення виконавчого напису, просив відмовити у задоволенні позову. Розгляд справи просив проводити у його відсутності. 10березня 2021 року від [PERSON] надійшов лист про розгляд справи без її участі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 31 січня 2007 року [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір №КІО0GK00830365, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в сумі 32511 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 31 січня 2017 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору сторони уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . У жовтні 2011 року відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 295402,31 грн. 26 грудня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис, яким запропонувала звернути стягнення на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахунку коштів на рахунок АТ КБ «Приватбанк» в розмірі заборгованості за кредитом - 27298,45 доларів США; заборгованість за відсотками - 39644 долари США, комісія - 6387,40 доларів США, пеня - 107660,22 долари США, а всього - 180990,07 доларів США, що за курсом НБУ становить 5 049 3612,24 грн; витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3500 грн. Строк, за який провадиться стягнення становить 11 років 6 місяців 20 днів, а саме, з 31 січня 2007 року до 20 серпня 2018 року. Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П.В. 29 січня 2021 року відкрито виконавче провадження №64320576 з примусового виконання виконавчого напису №2336. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку, а лише їх конкретизує. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Таким чином нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання,чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису . Аналогічну позицію викладено в ухвалі колегії суддів судової палати цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01.03.2017 р. № 201/1662/16-ц. З матеріалів справи слідує і дана обставина була встановлена в судовому засіданні, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості відповідача перед банком, оскільки під час вчинення виконавчого напису між сторонами існував спір у суді щодо заборгованості за кредитним договором. Крім того, при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості відповідача перед банком, у виконавчому написі нотаріуса зазначено період стягнення, який перевищує загальну позовну давність, тобто включає вимоги, з дня виникнення яких минуло більше трьох років. Аналізуючи вищезазначене, виконавчий напис може бути вчинений за наявності одночасно двох умов, а саме: з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років та підтверджено безспірність заборгованості. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Ураховуючи те, що стягнення заборгованості за виконавчим написом провадиться з 31 січня 2007 року, що свідчить про те, що боржник не сплачував борг з цієї дати і банк був обізнаний про порушення свого права та у нього виникло право вчиняти дії для захисту порушеного права. Також, суд звертає увагу, що частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Однак, в порушення вищезазначеної норми, виконавчим написом нотаріуса поза межами річного строку спеціальної позовної давності, з позивача стягнуто заборгованість за період з 31 січня 2007 року до 20 серпня 2018 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису порушив норми чинного законодавства, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: approved