Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання наказу відповідача № 50 від 31.12.2014 р. в частині його звільнення незаконним, про поновлення на роботі на попередній посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та про стягнення моральної школи у розмірі 10000,00 грн. (а.с.2-5). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що наказом відповідача № 22 від 05.11.2014 р. його було повідомлено про майбутнє звільнення у зв'язку з скороченням штату працівників, й наказом відповідача № 50 від 31.12.2014 р. його було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень зі скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05.01.2015 р., але оскільки при звільненні йому не було запропоновано ніякої іншої посади згідно штатного розкладу управління та його освіти, кваліфікації і досвіду роботи, тому його звільнення було проведено відповідачем з порушенням вимог ст. 42 КЗпП України, тобто без врахування його кваліфікації та продуктивності праці, так як він має вищу юридичну освіту і досвід праці у державних органах, та без врахування переваг, визначених ч. 2 ст. 42 КЗпП України, тобто без врахування того, що він є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також з порушенням ст. 43 КЗпП України, а саме без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на його звільнення. Крім того, позивач вказує, що у зв'язку з його незаконним звільненням були порушені його законні права, що призвело до моральних страждань, були втрачені нормальні життєві стосунки, а також його звільнення вимагає від нього додаткових зусиль для організації його життя та для працевлаштування. Під час судового розгляду даної справи представник відповідача подав адресовані суду свої письмові заперечення на позов та пояснення на позов (а.с.19-25, 78-83), а позивач подав адресовані суду свою письмові пояснення на заперечення на позов (а.с. 156-157). Позивач просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов у повному обсязі, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. В судове засідання 30 червня 2016 року та 11 липня 2016 року представник відповідача не з'явився і подав адресовані суду свої письмові клопотання та заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю у інших судових процесах, але не підтвердження цього доказів суду не надав. Таким чином, причини неявки представника відповідача в судове засідання двічі поспіль не є поважними. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно наказу начальника Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради № 20 від 07.08.2014 року позивач [PERSON] був прийнятій на роботу на посаду провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень цього Управління з 07.08.2014 року (а.с. 13-об). На виконання протокольного доручення Одеського міського голови Труханова Г.Л. від 04.11.2014 року № 02.2-15 МГ/220 у зв'язку з оптимізацією структури Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, в.о. начальника цього Управління було видано наказ № 22 «Про скорочення штату працівників через ліквідацію відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради» від 05.11.2014 р., відповідно до якого 05.11.2014 року позивача було повідомлено про майбутнє звільнення у зв'язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.6, 28, 31-32). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попереджанням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Наказом відповідача № 27 від 16.12.2014 року було скорочено штат працівників відділу дозволів та узгоджень Управління на 9 штатних одиниць, затверджено перелік виключених зі штату посад у зв'язку із скороченням штату працівників відділу дозволів та узгоджень Управління, затверджено штатний розпис відділу дозволів та узгоджень Управління з урахуванням виключених зі штатного розкладу штатних одиниць, та затверджено перелік працівників відділу дозволів та узгоджень Управління, які підлягають звільненню у зв'язку із скороченням штату з урахуванням вимог статті 42 КЗпП України, серед яких також зазначено провідного спеціаліста сектору контролю за експлуатацією об'єктів торгівлі та сфери послуг Управління [PERSON] (а.с.8-11). Наказом відповідача № 50 від 31.12.2014 року позивача було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради зі скороченням штату 05.01.2015 року по п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.7). Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до посвідчення [NUMBER] від 22.11.2004 р. позивач є інвалідом 2-ї групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни, й той факт, що таке посвідчення дійсно було видане позивачу підтверджується листом начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області від 19.09.2015 р. № 14/3-К-144 (а.с.14, 120). Позивач стверджує, що при його звільненні йому не було запропоновано ніякої іншої роботи в Управлінні розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради згідно штатного розкладу цього Управління, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи та тої обставини, що він є особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в тому числі відповідач не повідомив йому про можливість прийняти участь у конкурсі на заміщення посад держслужбовців та працювати як на керівних так і на інших вакантних посадах Управління, а відповідач не спростував ці доводи позивача, а також не надав суду докази, які б свідчили про відсутність в Управлінні на час проведення звільнення позивача відповідних вакантних посад чи роботи, яку позивач може виконувати з урахування його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадків ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Проте позивача було звільнено без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, що є порушенням ч. 1 ст. 43 КЗпП України. Відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Суд своєю ухвалою від 12 лютого 2016 року запитав згоду первинної профспілкової організації (профспілкового представника) Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на звільнення [PERSON] з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень цього Управління зі скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05.01.2015 року відповідно до наказу відповідача № 50 від 31.12.2014 року, та зупинив провадження у даній справі (а.с.164). Однак вказана ухвала суду не була виконана, незважаючи на надіслані судом запити від 15 березня 2016 року та від 18 квітня 2016 року до первинної профспілкової організації відповідача (а.с.168, 174), в зв'язку з чим суд своєю ухвалою від 23 травня 2016 року відновив провадження у даній справі (а.с.178). За приписами ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи, по-перше, ухвала суду про витребування доказів від 27 липня 2015 року була частково виконана відповідачем 15 вересня 2015 року, й лише в судовому засіданні 21 грудня 2015 року представник відповідача надав суду ще деякі докази на виконання цієї ухвали та письмовий лист відповідача про неможливість виконати цю ухвалу у повному обсязі (а.с.64, 77, 78-105, 133, 135-140); по-друге, ухвала суду про витребування доказів від 21 грудня 2015 року була частково виконана відповідачем 05 січня 2016 року (а.с.143-144, 147, 148-151); і, по-третє, ухвала суду від 12 лютого 2016 року, відповідно до якої суд запитав згоду первинної профспілкової організації (профспілкового представника) Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на звільнення позивача [PERSON], - не була виконана, в зв'язку з чим суд своєю ухвалою від 23 травня 2016 року відновив провадження у справі (а.с.164, 178). Крім того, 27 липня 2015 року, 08 вересня 2015 року, 29 жовтня 2015 року, 30 червня 2016 року та 11 липня 2016 року представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про дату і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до наданої відповідачем суду довідки № 0113/480 від 25.02.2015 р., заробітна плата позивача за останні два місці (листопад та грудень 2014 року) перед звільненням склала 8371,33 грн., а його середньоденна заробітна плата (обчислена шляхом ділення сумарної заробітної плати за останні два місяці перед звільненням на кількість відпрацьованих робочих днів за цей період) становить 194,68 грн. (а.с.27), отже належний позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2015 року по 11 липня 2016 року становитиме 73978,40 грн. (249 роб. днів (з 05.01.2015 р. по 31.12.2015 р., а саме : з 05.01.2015 р. по 31.01.2015 р. - 19 р.д., у лютому 2015 р. - 21 р. д., в березні 2015 р. - 21 р. д., в квітні 2015 р. - 21 р. д., в травні 2015 р. - 18 р. д., в червні 2015 р. - 20 р.д., в липні 2015 р. - 23 р.д., в серпні 2015 р. - 20 р.д., у вересні 2015 р. - 22 р.д., в жовтні 2015 р. - 21 р.д., у листопаді 2015 р. - 21 р.д., в грудні 2015 р. - 23 р.д.) + 131 роб. днів (з 01.01.2016 р. по 11.06.2016 р., а саме : в січні 2016 р. - 19 р.д., у лютому 2016 р. - 21 р.д., в березні 2016 р. - 22 р.д., в квітні 2016 р. - 21 р.д., в травні 2016 р. - 20 р.д., в червні 2016 р. - 20 р.д., з 01.07.2016 р. по 11.07.2016 р. - 8 р.д.)= 380 роб. днів * 194,68 грн.=73978,40 грн.). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його законних прав, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнав позивач, ступінь вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди, на думку суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 2000,00 грн. буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 983,38 грн. (739,78грн.+243,60грн.). На підставі наведеного і

Outcome: partial