Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» (далі: банк), в якому просив визнати що умови кредитного договору № ОД14/092006/840-К/162 від 19 вересня 2006 року, укладеного між [PERSON] та банком (далі: кредитний договір) порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» і не відповідають чинному законодавству України, визнати недодержання відповідачем банком вимог, що ставляться до правочинів, визнати, що щомісячний платіж зазначений в п.3.4.2. кредитного договору в сумі 1407дол. США не відповідає відсотковій ставці в розмірі 9 відсотків річних, визначеній сторонами в п.1.3.1 кредитного договору, визнати кредитний договір недійсним, визнати недійсним договір застави від 19 вересня 2006 року (далі: договір застави), укладений між [PERSON] та банком в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, визнати недійсним договір поруки ОД14/09/2006/840-П/162 від 19 вересня 2006 року (далі: договір поруки), укладений між [PERSON] та банком в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, 19 вересня 2006 року між ним та юанком було укладено кредитний договір, згідно якого від мав отримати 68000 доларів США для споживчих потреб, зі строком на 72 місяця та процентною ставкою за користування кредитними коштами 9 відсотків річних. Відповідно до п.3.4.2. кредитного договору кредит повинен повертатися рівними платежами в розмірі 1407 доларів США, а з 3 лютого 2009 року відповідно до додаткової угоди № 1 - 835 доларів США щомісяця. Вказував, що в умовах кредитного договору банк вказав занижені значення показників суттєвих умов договору, а саме процентну ставку у розмірі 9 відсотків, тоді як встановлений договором щомісячний платіж відповідає 14 відсоткам. Вважає, що умови кредитного договору про надання споживчого кредиту є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення його прав та обов'язків з огляду на те, що банком була прихована інформація щодо дійсного розміру процентної ставки, яка, виходячи із розміру встановленого банком щомісячного платежу, є вищою, ніж зазначено у договорі. Вважає, що в момент укладання кредитного договору був введений в оману банком щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки. Крім того вважає, що відповідачем не були дотримані вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до порушення його прав, як споживача фінансових послуг, його обману так як його волевиявлення не відповідало його внутрішньої волі. І тому на підставі ст.ст.203,215 ЦК України кредитний договір повинен бути визнані недійсним. Згідно із ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Так як недійсність основного зобов'язання тягне за собою недійсність правочину щодо його забезпечення, вважав обґрунтованими свої вимоги щодо визнання договору застави, договору поруки недійсними. Також вважає, що умови відповідно до п.3.4.1. кредитного договору позбавляють його можливості приймати участь та визначати, на що скеровувати кошти, які він сплачує в рахунок погашення кредиту, є порушенням його майнових прав, пов'язаних з володінням отриманих коштів, тому що він не може визначати спрямованість коштів, які він сплачує за погашення кредиту, що є нечесною підприємницькою діяльністю та тягне за собою визнання договору відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» недійсним. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача неодноразово належним чином викликався у судове засідання, але не зявився. Раніше представник банку надавав заяву, у якій позов визнавав, просив суд розглянути справу за його відсутності (а.с.62). Враховуючи заяву відповідача банку, суд розглядає справу за відсутністю представника відповідача банку по наявним доказам відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення, дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи 19 вересня 2006 року між [PERSON] та банком був укладений кредитний договір № ОД14/092006/840-К/162, згідно якого [PERSON] мав отримати 68000 доларів США для споживчих потреб, зі строком на 72 місяця та процентною ставкою за користування кредитними коштами 9 відсотків річних. Відповідно до п.3.4.2. кредитного договору щомісячна мінімальна сума платежу становить 1407 доларів США, а з 3 лютого 2009 року сума мінімального щомісячного внеску складає 835 доларів США, згідно додаткової угоди № 1 від 3 лютого 2009 року. Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору проценти за користування кредитом розраховуються на основі процентної ставки в розмірі 9 відсотків річних. Відповідно до п.1.4 кредитного договору кредит надається терміном на 72 місяці. Тобто кредит повинен повертатися рівними платежами в розмірі 1407 доларів США, а з 3 лютого 2009 року відповідно до додаткової угоди №1 - 835 доларів США на місяць. 19 вересня 2006 року між [PERSON] та банком було укладено договір поруки № ОД14/09/2006/840-П/162 в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. 19 вересня 2006 року між [PERSON] та банком укладений договір застави в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором. Відповідно до ст.ст.626,627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Оскільки, відповідно до умов кредитного договору банк надав кредит на споживчі цілі, а саме покупку транспортного засобу «Lexus ES 350» то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України N 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору банки зобовязані надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Позивач зазначив, що у порушення п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ніякої інформації про умови кредитування на момент підписання договору банк йому не надавав. Як вбачається з матеріалів справи за час розгляду справи в суді відповідач не надав будь яких доказів, яки б спростовували твердження позивача, про відсутність в нього інформації про умови кредитування в обємі вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.2 ст.11, ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві при укладенні договору споживчого кредиту. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг відповідно до п.2 ст.19 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнтові з зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі. З кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторони домовилися про суму кредиту в розмірі 68000 дол. США та розмір відсотків - 9. Представник позивача в судовому засіданні посилалася на те, що підписуючи кредитний договір, позивач погоджувався на отримання саме 68000 дол. США строком на 72 місяця з відсотковою ставкою 9 відсотків. Проте умови кредитування, які були реально встановлені в кредитному договорі, не відповідають волевиявленню позивача та вимогам закону. Згідно розрахунку наданого позивачем до суду, зазначений в п.3.4.2 кредитного договору платіж в сумі 1407дол. США, не відповідає відсотковій ставці в розмірі 9 відсотків річних, а фактично становить 14 відсотків (а.с.14-17). Відповідач проти розрахунку позивача не заперечував, будь-яких доказів, які б спростовували його до суду не надав. Вказаний розрахунок є чітким та конкретним, а тому суд приходить до висновку, що він, з точки зору ст.ст.58 та 59 ЦПК України, є належним та допустимим доказом у справі. Відповідно до п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. При цьому, з точки зору закону, позивач, як споживач, не може бути примушений під час виконання договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних підставах. Відповідно до ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами укладеного сторонами кредитного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору. Наданий до суду позивачем розрахунок підтверджує, що під час укладення кредитного договору Відповідач приховав від Позивача повну та об'єктивну інформацію щодо відсоткової ставки, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, погашаючи кредит у порядку, визначеному у договорі. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним. Даний висновок повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 вересня 2013 року № 6-52цс13. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Суд вважає, що підписуючи кредитний договір, позивач підтвердив ознайомлення лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем, тобто з інформацією, яку надав йому банк, я і яка, як встановлено вище приведеними доказами, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме відповідачем, суд вважає, що відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. Оскільки всі розбіжності у розрахунку погашення кредиту здійснені виключно на користь відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень представника позивача щодо того, що підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено позивачем під впливом обману з боку відповідача. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Мотивом обману, в даному випадку, було отримання відповідачем прихованого додаткового прибутку в вигляді завищеної процентної ставки. Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п 3.4.1 Позичальник повертає Кредит шляхом здійснення перерахування на рахунок № 2909680007525 мінімального платежу у валюті кредиту. Приймання готівки іноземної валюти від фізичних осіб здійснюється за заявою на переказ готівки - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки. Погашення клієнтом кредиту в іноземній валюті готівкою здійснюється банком (філією, відділенням) із використанням поточного рахунку цього клієнта відповідно до укладених між ними договорів. Відповідно до Постанови НБУ № 492 від 12.11.2003 р. та вимог Гл.72 ЦК України будь-який банківський рахунок відкривається виключно на підставі договору, який укладається в письмовій формі між банком та клієнтом. Позивач по справі в позові посилався на те, що будь-які укладені договори між позивачем та відповідачем про відкриття поточного рахунку взагалі відсутні. Відповідач по справі будь-яких доказів, які б спростовували посилання позивача про відсутність договорів про відкриття поточного рахунку до суду не надав. Рахунок 2909, на який, відповідно до умов договору, позивач повинен був сплачувати щомісячно мінімальний платіж, не є його поточним рахунком, а виключно внутрішньо-аналітичним рахунком банку, на який неможливо покласти та з якого неможливо списувати грошові кошти, оскільки він ведеться банком виключно для свого внутрішнього обліку, що підтверджується вимогами Постанови НБУ № 280 від 17.06.2004 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 року за № 918/9517. Суд вважає, що вносячи грошові кошти на рахунок 2909, позивач сплачує заборгованість банку перед іншими клієнтами, тобто банк спрямовує ці внесені грошові кошти з рахунку 2909 на поточні рахунки інших клієнтів для погашення вже своєї заборгованості. Таким чином, банк фактично вводить позивача в оману щодо належного погашення ним кредиту та процентів за ним на рахунок 2909. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що в момент укладення кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору в вигляді та розмірах, які фактично встановлені, суперечили його волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, а тому приходить до висновку про обґрунтованість його вимог. І тому на підставі ст.ст.203,215,230 ЦК України кредитний договір повинен бути визнаним недійсними. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Крім того, згідно із ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання тягне за собою недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і щодо визнання договору застави та договору поруки недійсними. Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За висновками суду, позивачем обрано спосіб захисту, який відповідає вимогам ст.16 ЦК України. На підставі викладеного позов [PERSON] підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved