Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

У поданій до суду позовній заяві позивач зазначає, що відповідачі є батьками трьох дітей, а саме [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зважаючи на те, що постановою слідчого Ковельського МВ УМВС України у Волинській області від 24 квітня 2009 року [PERSON] було оголошено у розшук, те, що вироком Любешівського районного суду від 10 вересня 2008 року [PERSON] було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки та шість місяців, вказаним дітям розпорядженням голови Старовижівської райдержадміністрації №117 від 21 травня 2009 року надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, а розпорядженням голови Камінь-Каширської райдержадміністрації від 09 червня 2009 року №165 їх влаштовано до прийомної сім'ї [PERSON], які проживають в [ADDRESS], де діти прожили один рік та два місяці. Після повернення відповідача [PERSON] з місць позбавлення волі в серпні 2010 року йому на підставі його заяви дітей було переданого на виховання. У зв'язку з тим, що відповідачі на початку 2011 року залишили своїх дітей у знайомої в одному із сіл Камінь-Каширського району, 09 квітня 2012 року службою у справах дітей їх направлено до Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації як таких, що залишились без батьківського піклування. Розпорядженням голови Камінь-Каширської райдержадміністрації №353 від 25 вересня 2012 року дітям відповідачів знову було надано статус дітей позбавлених батьківського піклування, оскільки їх батьки були направлені в місця позбавлення волі. 29 листопада 2012 року дітей влаштовано до будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON], що в с.Дігтів Володимир-Волинського району. Зважаючи на те, що за час перебування у місцях позбавлення волі відповідачі життям та здоров'ям своїх дітей не цікавились, не телефонували їм, не писали листів, жодної допомоги на їх утримання не надавали, те, що після повернення з місць позбавлення волі відповідач відвідав своїх дітей лише двічі, під час їх зустрічем діти плакали, відмовлялись з ним спілкуватись, те, що він не сворив для них належних умов для проживання, навчання і виховання, ніде не працює, те, що відповідачка по день звернення до суду з позовом перебувала у місцях позбавлення волі, теж не цікавилась життям та вихованням дочок, просить суд позбавити їх батьківських прав щодо вказаних дітей та стягувати з відповідачів щомісячно на їх утримання аліменти у розмірі по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді Камінь-Каширського районного суду від 29 травня 2014 року у відкритті провадження у даній справі у частині стягнення аліментів відмовлено у зв'язку з тим, що з цього приводу є рішення Володимир-Волинського районного суду від 12 серпня 2013 року, яке набрало законної сили. У поданому до суду запереченні на позов відповідачка [PERSON] зазначає, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] у них народилось троє дітей - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У зв'язку з тим, що неї та її з чоловіком було взято під варту їхні діти як такі, що залишились без батьківського піклування, були передані у Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації. З 22 червня 2012 року вона знаходячись у виправній колонії №34 м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області систематично підтримувала зв'язок з дітьми шляхом телефонних розмов, переписок з ними. Пізніше не мала змоги цього робити, оскільки родина [PERSON], до якої були влаштовані її діти, перешкоджали їй у цьому змінивши номери мобільних телефонів її дітей та приховуючи адресу їх місця проживання. Вважає, що за таких обставин відсутні будь-які підстави для позбавлення її батьківських прав щодо її дітей. Просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які зазначені в позовній заяві. Відповідачі, їх представник позовні вимоги не визнали. Відповідачі пояснили суду, що вони перебуваючи в місцях позбавлення волі усвідомили неправильність своєї поведінки, в тому числі і щодо їхніх дітей. На даний час вони проживають разом в найманому ними жилому будинку, працюють, бажають матеріально утримувати своїх дітей і виховувати їх. Заслухав пояснення сторін, думку прокурора, який просить у задоволенні позову відмовити, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як вбачається з свідоцтв про народження (а.с.4, 5, 6), відповідачі є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вироком Любешівського районного суду від 10 вересня 2008 року відповідача засуджено за ч.3 ст.296, ст.71 КК України до двох років шести місяців позбавлення волі. Вироком Ковельського міськрайонного суду від 14 червня 2012 року його засуджено за ч.1 ст.185, ст.71 КК України до одного року шести місяців позбавлення волі. Вироком згаданого суду від 05 травня 2010 року відповідачку засуджено за ч.1 ст.185, ч.2 ст.190, ст.ст.70, 75 КК України до трьох років позбавлення волі умовно з трьохрічним іспитовим строком. До цього вона на підставі постанови слідчого слідчого відділення Ковельського МВ УМВС України у Волинській області як обвинувачена перебувала у розшуку. Постановою Камінь-Каширського районного суду від 29 березня 2011 року (а.с.18), її направлено для відбуття призначеного вироком Ковельського міськрайонного суду від 05 травня 2010 року покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. У звязку з невідомим місцем знаходження відповідачки, щодо якої слідчим оголошувався розшук, засудженням відповідачів до позбавлення волі, розпорядженнями голів Старовижівської та Камінь-Каширської райдержадміністрацій №117 від 21 травня 2009 року та №354 від 25 вересня 2012 року (а.с.7), їхнім дітям надавались статуси дітей позбавлених батьківського піклування. Розпорядженнями останнього голови від 09 червня 2009 року №165 (а.с.13) та від 10 серпня 2010 року №224 (а.с.17), діти відповідачів за першим розпорядженням були влаштовані до прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON], а за другим виведені з цієї сім'ї у зв'язку з передачею їх для виховання батькові на підставі розпорядження голови Старовижівської райдержадміністрації №177 від 11 серпня 2010 року за яким наданий дітям відповідачів статус дітей позбавлених батьківького піклування припинено (а.с.16). Розпорядженням голови Камінь-Каширської райдержадміністрації за №354 від 25 вересня 2012 року у звязку із знаходженням відповідачів у місцях позбавлення волі їхнім дітям повторно надано статус дітей позбавлених батьківського піклування (а.с.12). На підставі розпорядження голови Володимир-Волинської райдержадміністрації №555 від 29 листопада 2012 року (а.с.22-23) вони влаштовані до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON], де перебувають по даний час. Відповідач 03 вересня 2013 року звільнився з місць позбавлення волі (а.с.26) і подав заяву до комісії з питань захисту прав дитини Камінь-Каширської райдержадміністрації про передачу йому його дітей. Рішенням цієї комісії від 15 листопада 2013 року (а.с.28) його зобов'язано протягом двох місяців створити належні умови для їх проживання, навчання і виховання. За місцем проживання він характеризується позитивно, що підтверджено довідкою Раково-Ліської сільської ради Камінь-Каширського району (а.с.30). Відповідачка звільнившись з місць позбавлення волі в кінці червня 2014 року теж просить не позбавляти її батьківських прав щодо її дітей. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір?ю. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Виходячи із зазначених норм права та роз'яснення Верховного Суду України, того, що на даний час відповідачі проживають разом в найманому ними жилому будинку, працюють, від чого матеріально забезпечені, є фактично особами молодого віку, бажають в інтересах своїх дітей змінити свою неправильну поведінку в минулому, яка відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України давала підстави для позбавлення їх батьківських прав як батьків які ухилялись від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, суд доходить висновку про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення їх батьківських прав щодо їхніх дітей на даний час є передчасним. Посилання позивача на те, що діти не бажають проживати з батьками про що ті підтвердили під час судового розгляду не відповідають листам які вони писали своїм батькам і в яких вони сумували за ними, висловлювали любов до них, бажання проживати разом з ними.

Outcome: dismissed