Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У лютому 2013 року банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 жовтня 2005 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2013 року утворилася заборгованість у сумі 33118 грн. 34 коп., з якої: 9353 грн.90 коп.- заборгованість за кредитом, 21711 грн. 19 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 053 грн. 25 коп. - штрафи, яку позивач просив стягнути на свою користь з [PERSON] (а.с 1-2). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 30 жовтня 2005 року у розмірі 33 118 грн. 34 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 9 353 грн. 90 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 21 711 грн. 19 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1 553 грн. 25 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 43). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2013 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2013 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 73-75). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 червня 2014 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 100-102). В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с 46-48). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 жовтня 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір б/н, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2013 року утворилася заборгованість у сумі 33 118 грн. 34 коп. У заяві позичальника на отримання кредиту від 30 жовтня 2005 року, на якій мається підпис [PERSON], зазначено, що він ознайомлений і згодний із Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також із Тарифами банку; погодився із тим, що заява разом із Умовами, Правилами та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 10). Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що доказів про припинення дії договору про надання банківських послуг відповідно до п. 9.12 Умов не було надано, тому строк виконання зобов'язання за цим договором автоматично пролонговано. Однак, вказані висновки суду зроблені судом з порушенням норм матеріального права: не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Пунктом 9.12 розділу І Умов встановлено, що кредитний договір від 30 жовтня 2005 року діє упродовж 12 місяців з моменту підписання, а відповідно до п. 3.1.1. Правил користування платіжною картою строк дії карти зазначено на лицевій стороні карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (а.с. 15). Останній платіж по кредиту здійснений відповідачем 11 вересня 2009 року, тобто вказана дата є початком перебігу позовної давності, а з позовом Банк звернувся у лютому 2013 року, при цьому не зазначив жодної поважної причини пропуску строку і не просив його поновити. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, 15 травня 2013 року в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні вимог банку посилаючись на сплив позовної давності, що є підтвердженням того, що він зробив заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 41). За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, а посилання позивача на п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг не може бути прийнято судом до уваги, оскільки позивачем не надано жодного доказу про отримання відповідачем картки з новим терміном дії, як це передбачено п.3.1.3 вказаних умов та правил, що свідчило б про продовження дії договору, а пункт 9.3 вищевказаних Правил виключає можливість необмеженого строку дії карткового рахунку у разі ненадходження достатніх коштів більше 6 місяців.

Outcome: dismissed