Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної часткової власності подружжя на житловий будинок та допоміжні споруди. Ухвалою суду від 19 лютого 2015 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Новоселівську сільську раду Полтавського району Полтавської області, Приватне підприємство Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Бурбак Л.В. та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представники третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» - Гноєва С.Ю., Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області - Макаренко Л.П. в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши позивача сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 06 липня 1977 року, посвідченого виконавчим комітетом Новоселівської Ради народних депутатів Полтавського району Полтавської області, [PERSON] придбав у [PERSON] будинковолодіння, що знаходиться в с. Крутий Берег, Полтавського району і складається в цілому з жилого будинку , жилою площею 25 кв.м., сарай, погріб, колодязі -2./ літня кухня. Цей житловий будинок розташований на земельній ділянці 0,12 га колгоспного фонду і належить [PERSON] на підставі погосподарської книги Новоселівської сільської Ради ( а.с.5). Більше того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами і учасниками процесу, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30 жовтня 1987 року, виданого Виконкомом сільської Ради народних депутатів, вказано, що вцілому будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Полтавської районної Ради народних депутатів № 378 від 29.10.1987 року ( а.с.6). Вказане свідоцтво було зареєстроване в Приватному підприємстві Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» у реєстраційній книзі 2 під номером № 426, що підтверджується довідкою, виданою ПП Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 29 серпня 2014 року за № 7394 ( а.с. 9). Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів № 84 від 10.02.1988 року «Об изменении границ города Полтавы», с. Крутий Берег включено до межі м. Полтави ( а.с. 7). Більше того, згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів за № 135 від 30 березня 1988 року «Про перейменування вулиць і провулків у населених пунктах Рибці, Івонченці, Крутий Берег і Вакуленці» [ADDRESS] присвоєно назву вулиці [ADDRESS], що підтверджується листом Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради від 09 листопада 2014 року за № 01-02-21/1/2751 ( а.с. 7). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 17 вересня 1961 року Полтавським міським бюро РАЦС, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], 17 вересня 1961 року, про що здійснено актовий запис № 1198, після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище подружжю [PERSON] ( (а.с.4). Таким, чином, з огляду на вище викладене та у відповідності до ст. 22 КпШС УРСР у позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на житловий будинок. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу). При розгляді справ про спадкування питання про частку у спільній сумісній власності подружжя вирішується із врахуванням офіційного тлумачення ч.1 ст. 61 СК, наданого у Рішенні Конституційного Суду України у справі № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року, яким встановлено, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 ЦК України). З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Таким чином, зважаючи на наведені вище обставини та норми закону, які регулюють дані спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що будинок у м. Полтава по [ADDRESS] придбаний 06 липня 1977 року, є спільною сумісною власністю подружжя і належить подружжю в рівних частинах і їх частки є рівними. Поряд з цим, в судовому засідання позивачем вказувалось, що він виявив намір подарувати свою частину будинку, але при цьому було з'ясовано, що правовстановчий документ, а саме свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок втрачено. В зв'язку з чим, останній змушений був звернутися з питанням про видачу дубліката вказаного правовстановчого документа на житловий будинок до Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та ПП Полтавського бюро технічної інвентаризації де було йому відмовлено та роз'яснено право звернення до суду з вказаним позовом, а також до Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області щодо втрати даного свідоцтва, якими було проведено відповідну перевірку, але місце знаходження втраченого документа так встановлене і не було ( а.с. 10,8, 20). Частиною 1 статті 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З зазначених вище обставин вбачається, що положення ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховували позивачі, відповідачем порушені. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання права спільної часткової власності подружжя на житловий будинок та допоміжні споруди є законними та обґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: approved