Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Слободо-Шаргородськоїсільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Зазначив, що 26 березня 2002 року померла його бабка [PERSON], яка по день смерті проживала і була зареєстроваий у [INFO]. 25 квітня 1989 року [PERSON] вчинила заповіт, яким заповіла [PERSON] житловий будинок, розташований в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7. Позивач є спадкоємцем зазначеного спадкового майна в порядку спадкування за заповітом. Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок належав [PERSON], а він бажає успадкувати його, тому позивач просить визнати за собоюправо власності на зазначений будинок літера «А» загальною площею 25,9 кв м, житловою площею 20,1 кв м, допоміжною площею 5,8 м кв, ганок літера «а», літню кухню літера «Б», сарай літера «В», хвіртку «1», огорожу «2», що розташовані в Вінницькій області, Шаргородському районі, с. Слобода-Шаргородська, вул. Комарова, 7 в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], [INFO]. Позивач у судове засідання не зявився, однак від його представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача Слободо-Шаргородської сільської радиШаргородського району Вінницької області у судове засідання не зявився, проте від представника [PERSON] до суду надійшла заява, у якій сільська рада позовні вимоги визнає, справу просить розглянути за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 26 березня 2002 року померла [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] 1-АМ № 166901 (а.с. 7). 25 квітня 1989 року [PERSON] вчинила заповіт, яким заповіла житловий будинок, розташований в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7 своєму внукові [PERSON], що вбачається із заповіту, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого за № 521 (а.с. 8). З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, розташований у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7, позивач звернулася до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 вересня 2017року (а.с. 36). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які з огляду на те, що спадщина відкрилась та була прийнята до 01 січня 2004 року регулюються нормамиЦивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР). Зазначене відповідає пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України) та узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у пункті 1 інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. Так, згідно з частиною першою статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, із урахуванням зазначених вище вимог, суд вважає, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] Водночас, оформити у спадщину житловий будинок, розташований у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7, позивач не може, через відсутність у нього правовстановлюючого документа. Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності [PERSON] Так, згідно із даними погосподарських книг за 1972-2002 роки [PERSON]зазначена головою двору (а.с. 18-35). Згідно з довідкою КП «Могилів-Подільського МБТІ» від 10 серпня 2017 року № 325, на імя [PERSON] житловий будинок у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7 не зареєстрований (а.с. 13). Із технічного паспорта, виготовленого 19 липня 2017 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7, складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 25,9 кв м, житловою площею 20,1 кв м, допоміжною площею 5,8 м кв, ганок літера «а», літня кухня літера «Б», сарай літера «В», хвіртка «1», огорожа «2» (а.с. 15-17). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку, розташованого у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22 жовтня 1987 року № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, ці книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31 січня 1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Отже, в період забудови домоволодіння, розташованого у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7 та належного [PERSON], у сільській місцевості державна реєстрація обєктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з пунктом 62 [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, ураховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд доходить висновку, що на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок, розташований у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7 посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами визнання його права отримати у спадщину житловий будинок, розташований у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, вул. Комарова, 7, окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому позов слід задовольнити повністю. Тому,

Outcome: approved