Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, придбаного та побудованого під час шлюбу за сумісні кошти. Позов мотивований тим, щовона з 19 лютого 2000 року по 27 жовтня 2016 року перебувала з відповідачем у шлюбі, під час якого було набуте нерухоме майно, в тому числі за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 06.11.2001 року ними на ім`я [PERSON] придбано Ѕ частину будівлі складу- магазину з прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , вартість якого відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] від 27.08.2018 року складає 473 500 грн. Крім того, 01.12.2010 року та 01.05.2010 року ними у шлюбі придбано житловий будинок [ADDRESS] . Подалі під час шлюбу з відповідачем [PERSON] ними за спільні кошти побудовані надвірні будівлі та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: гараж металевий, високий (перший від воріт ліворуч), загальною площею 34,0 кв.м; гараж металевий (другий від воріт ліворуч), загальною площею 29,0 кв.м; гараж цегляний (третій від воріт ліворуч), загальною площею 29,0 кв.м; будівля двоповерхова: на першому поверсі два гаражних бокси (ліворуч та праворуч загальною площею 26,5 кв.м кожний, та приміщення другого поверху загальною площею 53,0 кв.м; недобудована цегляна будівля, що розташована від воріт праворуч, на першому поверсі якої є два гаражних бокси ( ліворуч та праворуч) загальною площею 71,5 кв.м кожний, другий поверх загальною площею 143 кв.м не закінчений будівництвом. Вартість вищевказаних надвірних будівель та споруд відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] від 27.08.2018 року складає 902 000 грн. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач позбавив її можливості вільно користуватися та розпоряджатися спільним майном, дозволу на відчуження якого вона не надавала, та відсутність згоди відповідача про добровільний поділ майна, позивач [PERSON] просить в порядку вимог ст.ст. 57-60,69-72 СК України визнати за нею право власності на Ѕ складу магазину,що розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 473 500 грн.; та право власності на Ѕ надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: гараж металевий, високий (перший від воріт ліворуч), загальною площею 34,0 кв.м; гараж металевий (другий від воріт ліворуч), загальною площею 29,0 кв.м; гараж цегляний (третій від воріт ліворуч), загальною площею 29,0 кв.м; будівля двоповерхова: на першому поверсі два гаражних бокси (ліворуч та праворуч загальною площею 26,5 кв.м кожний, та приміщення другого поверху загальною площею 53,0 кв.м; недобудована цегляна будівля, що розташована від воріт праворуч, на першому поверсі якої є два гаражних бокси ( ліворуч та праворуч) загальною площею 71,5 кв.м кожний, другий поверх загальною площею 143 кв.м не закінчений будівництвом, загальною вартістю 902 000 грн. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов від 01.02.2019 просив відмовити у задоволенні вимог [PERSON] , посилаючись на те, що відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. [PERSON] не надано достовірних доказів, для визнання правочину недійсним відповідно до вимог ст.ст. 215,216, 229 ЦК України. Крім того позивачем не дотримані вимоги ст. 257 ЦК України. 06.02.2019 року [PERSON] надано відповідь на вищезазначений відзив з посиланням на обставини та доводи придбання зазначеного в її позові спірного нерухомого майна під час шлюбу з [PERSON] за сумісні кошти, що є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя, і розірвання шлюбу між нею та відповідачем не змінює правову сутність цього майна. Також зазначає, що строк позовної давності, передбачений ст. 72 СК України щодо вимог про поділ майна подружжя, нею не пропущений, оскільки шлюб з відповідачем був розірваний рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року. Оскільки ніякого договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, вона з відповідачем ніколи не укладала, [PERSON] просила задовольнити її позов у повному обсязі. 12.02.2019 року [PERSON] надав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені, оскільки остання не надала доказів, що спірні будівлі побудовані саме нею, і є нерухомим майном, що набуло юридичного статусу, прийнято до експлуатації з проведенням державної реєстрації прав власності на нього. Посилається й на те, що заявляючи вимоги про визнання права власності на Ѕ частину вищевказаних будівель, [PERSON] не дотримано норми ст. 331 ЦК України. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, свої позовні вимоги підтримала за заявленими підставами та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник до суду не з`явилися повторно, повідомлялися про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 128,130-131 ЦПК України, у зв`язку із чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 19 лютого 2000 року. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 27.10.2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після реєстрації нового шлюбу відповідач [PERSON] 23.03.2018 року отримав паспорт громадянина України ( документ № [NUMBER] , запис № 19700323-02078, орган, що видав паспорт, 6355) на ім`я [PERSON] (а.с. 5-8). Як вбачається з копії договору купівлі- продажу від 06 листопада 2001 року АЕЕ № 564030, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського нотаріального округу Алексик Т.В., [PERSON] придбав Ѕ частину будівлі-магазину [NUMBER] з прибудовами, загальною площею 34,6 кв.м, розташовану на земельній ділянці розміром 149 кв.м у [ADDRESS] . Ця будівля магазину [NUMBER] з прибудовами, загальною площею-69,2 кв.м, при ньому є: Б - сарай, Д- гараж, № 1-3 - огорожа. На підставі цього договору у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частину будівлі магазину ( а.с. 10). Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 14 березня 2011 року ( справа [NUMBER]-375/2011) визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/6 частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , від 01.132.2010 року між [PERSON] (покупцем) і [PERSON] (продавцем); визнано дійсним договір купівлі-продажу 5/6 частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , від 01.132.2010 року між [PERSON] (покупцем) і [PERSON] (продавцем); визнано за [PERSON] як за покупцем по договорам купівлі-продажу від 01.12.2010 року та від 01.05.2010 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства (КП) «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» будинок [ADDRESS] зареєстрований 06.04.2011 року на праві приватної власності за [PERSON] , реєстраційний номер 32212792, номер запису 755 в книзі Д-18 (а.с. 9). Як вбачається з інформації КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 285 від 17.08.2018 на запит адвоката Литвиненко В.Л. згідно з реєстраційними матеріалами Бюро право власності на 4-х поверховий житловий будинок літ. «Ж», розташований за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 31.12.2012 року за [PERSON] на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06.12.2011 року, справа № 2-1650. Подальшому на всі квартири у вищезазначеному житловому будинку було переоформлено право власності на інших громадян (18-ть осіб) на підставі нотаріально посвідчених договорів та рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08.05.2012 (справа № 2036/1285/12 ). Також право власності було зареєстровано станом на 31.12.2012р. за [PERSON] : на житловий будинок літ. «А», розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від14 березня 2011 року ( справа № 2-375/2011 ); на Ѕ частину будівлі магазину [NUMBER] , розташованого за адресою: [ADDRESS] - на підставі договору купівлі- продажу від 06 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського нотаріального округу Алексик Т.В.(а.с. 15). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до приписів ст. 22, 28 Кодексу законів про шлюб та сім`ю УРСР, яка діяла на час укладення [PERSON] договору купівлі- продажу АЕЕ № 564030 від 06 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського нотаріального округу Алексик Т.В., Ѕ частини будівлі-магазину [NUMBER] з прибудовами, що розташована за адресою: [ADDRESS] , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься й у статті 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд вважає, що нерухоме майно - Ѕ частина будівлі-магазину [NUMBER] з прибудовами, що розташована за адресою: [ADDRESS] , набуто відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Відсутність судового рішення про визнання цього майна особистою приватною власністю [PERSON] свідчить про те, що таке майно не належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, останнім не надано. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до приписів ЦК України. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи, викладене, суд вважає правильним залишити вищезазначене нерухоме майно - Ѕ частину магазину у спільній частковій власності сторін, визнавши їх ідеальні частки власності в цьому майні. Позовних вимог про припинення її права на частку у спільному майні [PERSON] не заявляла. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею право власності на Ѕ надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: гараж металевий, високий (перший від воріт ліворуч), загальною площею 34,0 кв.м; гараж металевий (другий від воріт ліворуч), загальною площею 29,0 кв.м; гараж цегляний (третій від воріт ліворуч), загальною площею 29,0 кв.м; будівля двоповерхова: на першому поверсі два гаражних бокси (ліворуч та праворуч загальною площею 26,5 кв.м кожний, та приміщення другого поверху загальною площею 53,0 кв.м; недобудована цегляна будівля, що розташована від воріт праворуч, на першому поверсі якої є два гаражних бокси ( ліворуч та праворуч) загальною площею 71,5 кв.м кожний, другий поверх загальною площею 143 кв.м не закінчений будівництвом, загальною вартістю 902 000 грн., то такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial