Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

У лютому 2016 року до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, в якій позивач вказав, що: рідний брат, [PERSON], тривалий час володіє і проживає в [INFO] по вулиці Карла Маркса, що підтверджується довідкою виданою Коробчинською сільською радою Новомиргородського району Кіровоградської області за №534 від 29 грудня 2015 року; в грудні 2014 року, позивач та відповідач домовилися і вирішили проживати в зазначеному будинку спільно; 10 грудня 2014 року, позивач, як член сімї брата, зареєстрував своє місце проживання і на законних підставах вселився в будинок, де проживав до вересня 2015 року. Позивач з братом постійно проживали в будинку і вели спільне господарство, а саме: обробляли присадибну земельну ділянку, за спільні кошти придбавали продукти харчування та виконували інші дії, в тому числі роботу по утриманні будинку, жили дружно, не конфліктували. Таким чином позивач з 10 грудня 2014 року був зареєстрований і постійно проживав в [INFO]. Викладені обставини підтверджуються відмітками про місце проживання у тимчасовому посвідченні громадянина України №ОІ 023648, виданому позивачу 05.12.2014 року в Кіровоградській області, та довідкою Виконавчого комітету Коробчинської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області за №527 від 23.12.2015 року; 21 вересня 2015 року відповідач без будь яких законних підстав заборонив позивачу проживати в будинку, виселив з будинку і, незважаючи на вимоги позивача, до цього часу не дає можливості зайти в будинок і там проживати, застосовуючи фізичну силу; в грудні 2015 року позивач звернувся з заявою до Новомиргородського ВП Маловисківського відділу ГУНП України в Кіровоградській області, в якій просив вжити заходи реагування до відповідача, та вселити позивача, як хвору похилого віку людину в будинок, тим самим забезпечити право на житло, оскільки іншого позивач не має.09 грудня 2015 року позивач отримав відповідь начальника Новомиргородського ВП Маловисківського ГУНП України в Кіровоградській області [PERSON], з якої вбачається, що по факту заяви проводилась перевірка, в ході якої встановлено, що в діях громадянина [PERSON] відсутні ознаки будь-якого адміністративного чи кримінального правопорушення; являється особою похилого віку, пенсіонером та Ветераном праці. 10 січня 1975 року нагороджений знаком «Переможець соціалістичного змагання 1974 року», 11 січня 1954 року нагороджений орденом «Леніна» № ордена 303467, 14.07.1967 року нагороджений срібною медаллю Постановою Головного комітету Виставки досягнень народного господарства СРСР, 19.09.1955 року нагороджений медаллю учасника ВСХВ і 04.04.1957 року нагороджений медаллю «За освоение целинних земель». Позивач добросовісна, трудолюбива, порядна людина і за пропозицією рідного брата вселився в будинок, де проживав з надією дожити свій вік з братом, але брат порушив домовленості і протиправно виселив позивача з будинку, тим самим залишив без житла. Посилаючись на положення нормативно-правових актів України, просить суд: ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача [PERSON] не чинити йому, позивачу [PERSON] перешкод у користуванні та проживанні у житловому будинку, що розташований в с. Коробчине Новомиргородського району Кіровоградської області по вулиці Карла Маркса,30. Зобовязати відповідача [PERSON] не перешкоджати мені, позивачу [PERSON] у подальшому користуванні та проживанні у зазначеному житловому будинку. У судовому засіданні позивач і представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Відповідач в судове засідання не зявився. Про місце та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. До суду 28.03.2016 року надійшло письмове заперечення відповідача проти позову про усунення перешкод в користуванні житлом, в якому зазначив, що позивач, на вмовляння рідної сестри, [PERSON], у серпні 2012 року переїхав з [PERSON] в с. Коробчине до батьківської хати доживати життя в рідному селі, біля рідні. Але так як на батьковому подвірї побудував хату і проживає син сестри, то вона поселила брата у себе в домі. Та не довго йому прийшлося жити у сестри. Після чергової сварки сестра вигнала його зі свого дому і у січні 2013 року позивач прийшов до відповідача з проханням, щоб останній взяв його до себе жити. Відповідач пожалів його і прийняв позивача як брата. Позивач прийшов без документів, без копійки грошей. Жили на гроші відповідача, на продуктах відповідача, дровами отоплювали хату. Позивачу потрібно було міняти казахстанський паспорт на український і перевести свою пенсію. Позивач пішов до сестри за документами, але вона не дала йому, а ще прийшла до відповідача і затіяла сварку, звалила на підлогу та вирвала з вуха слуховий апарат, а документів так і не дала. Брат відповідача попросив свою сваху, [PERSON], і вона виходила йому паспорт і пенсію і все це за гроші відповідача. Ліки і лікарня теж за гроші відповідача. Нарахували позивачу мінімальну пенсію, але і її не давали, доки в нього не буде приписки, а приписати його ніхто не хотів. Тоді сваха попросила [PERSON] приписати позивача до себе, щоб він міг отримувати пенсію. Вона пожаліла його і погодилась. І так, позивач з 9 квітня 2013 року по 12 серпня 2014 року був приписаний по вул. Леніна, 61. Був би і до сьогоднішнього дня там приписаний, якби не почав скандалити з [PERSON], після чого вона пішла в сільську раду і сказала, щоб його виписали від неї. Так, позивач знову залишився без приписки і був аж до грудня місяця не приписаний. Потім сільська рада без відома відповідача, не запитавши останнього, видала довідку [PERSON] на приписку брата до відповідача. Після того як позивач взнав, що він уже приписаний у відповідача (бо на той час він вже знов помирився з сестрою), позивача ніби підмінили. Тільки піде до сестри, вона настроює його проти мене і починає зі мною сваритися. І дійшло вже до того, що позивач кинувся на відповідача з ковінькою і трохи не вдарив відповідача поміж очей. Ці сварки майже кожного дня чули сусіди. Замість того щоб допомогти відповідачу на городі, хоч щось зробити (бо сусіди не встигали все зробити в на городі, тому що у них своя робота), то позивач піде по родичах, до сестри, а потім приходить і починає сваритися. Відповідач випровадив позивача зі своєї хати, бо більше не вистачило сили з ним сваритися. Кожна така сварка закінчувалася тим, що у відповідача піднімався тиск до 200. Відповідач вважає, що нехай приписує позивача до себе [PERSON], вона така сама позивачу сестра і вона йому винна більше, ніж відповідач, тому що позивач забрав її після школи до себе в [PERSON], вивчив її, тепер її черга послужить своєму братові. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у письмовому запереченні відповідача. У відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ст.11 ЦПК України). Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, показання позивача, допитаного як свідка, вивчивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких обставин. За правилами ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як убачається з довідок від 29.12.2015 року №534 та від 23.03.2016 року №150, виданих Виконавчим комітетом Коробчинської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, та копії договору купівлі-продажу будинку, розташованого в сільській місцевості від 23.07.1962 року, укладеного між Фришко Михай1ло Андрійовичем та [PERSON], власником будинку, що знаходиться в с. Коробчине по вул. Карла Маркса, 30, є [PERSON]. Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживали разом з наймачем і ведуть з ним спільно господарство. В грудні 2014 року, позивач та відповідач домовилися і вирішили проживати в зазначеному будинку спільно, після чого позивач вселився до будинку відповідача, як член сімї, що визнано відповідачем у його письмових запереченнях та представником відповідача в судовому засіданні, показаннями позивача, допитаного як свідка, а також підтверджується показаннями свідка [PERSON] Позивач з братом постійно проживали в будинку і вели спільне господарство, а саме: жили за рахунок коштів відповідача, харчів відповідача, хату опалювали дровами відповідача, що визнав у своїх письмових запереченнях відповідач, та підтвердили у судовому засіданні позивач, допитаний як свідок, свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що при вселенні позивача до жилого будинку відповідача іншої угодипро порядок користування цим приміщенням, ніж користування жилим приміщенням нарівні з відповідачем, між сторонами не було. У на усне прохання позивача та відповідача свідком [PERSON] було вчинено дії, в результаті яких місце проживання позивача 10 грудня 2014 року було зареєстроване у будинку відповідача, що підтверджується показаннями позивача, допитаного як свідка, свідка [PERSON] та убачається з відмітки про місце проживання у копії тимчасового посвідчення громадянина України №ОТ 023648, виданого 05.12.2014 року в Кіровоградській області, та довідки від 23.12.2015 року №527, виданої виконавчим комітетом Коробчинської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Позивач у будинку брата проживав до вересня 2015 року, що визнає сторона відповідача та підтверджуються відмітками про місце проживання у копії тимчасового посвідчення громадянина України №ОТ 023648, виданого 05.12.2014 року в Кіровоградській області, довідкою від 23.12.2015 року №527, виданою виконавчим комітетом Коробчинської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, та показаннями позивача, допитаного як свідок, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] 21 вересня 2015 року відповідач заборонив позивачу проживати в будинку, виселив з будинку і, незважаючи на вимоги позивача до цього часу не дає можливості зайти в будинок і там проживати, що підтверджується показаннями позивача, допитаного як свідка, свідків [PERSON] та [PERSON], а також визнано стороною відповідача. Водночас статтею 157 ЖК УРСР встановлено, що членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Сторони, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами, суду про наявність обставин, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, не повідомляли, рішення суду про виселення позивача з будинку відповідача у якості доказу суду не надавалось. За правилами ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Частиною третьою статті 64 ЖК УРСР встановлено, що якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують поживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. 09.02.2016 року відповідач звернувся з заявою до Новомиргородського РС УДМС України в Кіровоградській області, в якій просив скасувати незаконну реєстрацію місця проживання громадянина [PERSON], [PERSON], за адресою: вул. Карла Маркса, 30 с. Коробчине Новомиргородського району Кіровоградської області, так як реєстрація проведена без дозволу відповідача як власника будинку. Як убачається з копії листа Новомиргородського РС УДМС України в Кіровоградській області від 24.03.2016 р. інд.26 вих. №419, в результаті проведеної перевірки встановлено, що реєстрація гр.. [PERSON] за адресою Кіровоградська область, Новомиргородський район, село Коробчине, вулиця Карла Маркса, 30 була проведена всупереч вимогам Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України №1077 від 22 листопада 2012 року, та скасована згідно висновку УДМС України в Кіровоградській області від 24.03.2016 року. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась тули як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловили таку згоду. Як убачається з показань позивача, допитаного як свідка, показань свідка [PERSON] іншого житла позивач не має. Частиною 1 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Ураховуючи наведене,

Outcome: approved