Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позивач, посилаючись на незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, просив відшкодувати йому майнову шкоду в сумі 250 000 грн. та стягнути 750 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилався на те, що з 18 березня 2008 року, тобто з часу порушення відносно нього кримінальної справи, і до постановлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 23 лютого 2012 року ухвали про залишення без змін виправдувального вироку Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 2011 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 19 липня 2011 року, він незаконно перебував під слідством і судом, чим і заподіяні йому майнова і моральна шкода. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково, на користь позивача з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку стягнуто 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач вказує на те, що Державна казначейська служба України, як окрема юридична особа не може відповідати за зобов'язаннями держави, але суд не врахував ці доводи і стягнув кошти на відшкодування моральної шкоди позивачу саме з Казначейства. На думку апелянта, судом не враховано те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральної шкоди та не встановлена незаконність дій посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду В апеляційній скарзі Військова прокуратура Центрального регіону України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. На думку прокурора, судом невірно застосовано та оцінено норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема статті 1, 2 названого Закону, оскільки не встановлено незаконності дій правоохоронних органів та/чи суду. Крім того, прокурор посилається на те, що в оскаржуваному рішення суду взагалі не вказано про факт незаконності дій правоохоронних органів та/чи суду, зокрема Військової прокуратури Центрального регіону України, які мали наслідком спричинення позивачеві моральної шкоди. У судовому засіданні представники Державної казначейської служби України та Військової прокуратури Центрального регіону України підтримали апеляційні скарги. Позивач скарги не визнав. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги Військової прокуратури Центрального регіону України відсутні. Апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні , виходячи з наступного. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд вирішив стягнути відповідні суми коштів з Державного казначейства України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» на виконання п.4 ст. 7 Указу Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державне казначейство України, як юридична особа, ліквідоване. Правонаступником ліквідованого органу є, створена відповідно до Указу Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010, Державна казначейська служба України. Однак, Державна казначейська служба України є юридичною особою, яка не відповідає за зобов'язанням держави, передбаченими ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодувати завдану громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, матеріальну і моральну шкоду. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Казначейство, відповідно до приписів п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845 (редакція від 15 квітня 2013 року), лише здійснює безспірне списання коштів з відповідного рахунку. Відтак, стягнення коштів на відшкодування завданої позивачу шкоди з Державного казначейства, як із самостійної юридичної особи, не відповідає вимогам закону, а тому в цій частині зміст резолютивної частини рішення місцевого суду слід змінити, вказавши, що стягнення коштів на користь позивача має бути здійснене шляхом списання з відповідного рахунку Державного бюджету. В іншій частині рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального закону, а підстави для задоволення апеляційної скарги прокуратури і Державної казначейської служби України в решті вимог відсутні. Доводи прокуратури про недоведеність незаконності дій прокуратури та відсутність висновків про незаконність дій прокуратури у процесуальних документах не можуть бути підставою для скасування рішення суду і відмови у позові. Пунктом 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Позивач виправданий вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 2011 року, ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19 липня 2011 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2012 року залишений без змін. Відповідно, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Висновки суду першої інстанції щодо підстав для відшкодування моральної шкоди і розміру такого відшкодування відповідають встановленим по справі обставинам і вимогам закону, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в цій частині. Сума відшкодування моральної шкоди розрахована судом, виходячи із мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, який визначений в абзаці 6 п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», а саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачем заявлена вимога про стягнення на відшкодування моральної шкоди 750 000 грн. Суд, з врахуванням тривалості перебування позивача під слідством судом ( 41 місяць), вимушених змін у житті позивача у зв'язку з кримінальним провадженням щодо нього та обранням запобіжного заходу, який обмежував його право на вільне пересування, та інші негативні наслідки незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, цілком обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення на користь позивача 50 000 грн., задовольнивши таким чином вимоги позивача частково у розмірі, який на незначну суму ( 62 грн.) перевищує мінімальний розмір морального відшкодування, визначений законом. Мінімальний розмір заробітної станом на час розгляду справи застосований судом відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з яким у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Виходячи з наведеного вище, обґрунтованими є лише доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо неможливості стягнення присуджених позивачеві сум на відшкодування шкоди з Державного казначейства України, рівно як і з Державної казначейської служби України, як із самостійної юридичної особи. У зв'язку з цим редакцію резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить змінити, вказавши на належний прядок списання коштів з державного бюджету України. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального закону.

Outcome: partial