Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення часток, що знаходяться у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Представник позивача, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, посилалась на те, що [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім позивача, спадкоємцями вказаного майна є діти подружжя - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Указане спадкове майно належить на праві власності померлій [PERSON] на підставі договору дарування та свідоцтва про право на спадщину. Утім, як зазначає представник позивача, під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] указане майно за спільні кошти подружжя було реконструйовано, значно збільшено у своєму розмірі та вартості, уведено до експлуатації та зареєстровано у встановленому законом порядку. Новозбудоване домоволодіння, на думку сторони позивача, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим сторона позивача звернулась із даним позовом до суду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2020 року, зокрема, закрито підготовче засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2020 року заяву [PERSON] про поновлення пропущеного процесуального строку та збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння - задоволено. Поновлено [PERSON] пропущений процесуальний строк та збільшено обсяг позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння. Продовжено розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення часток, що знаходяться у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Відповідач [PERSON] надав заяву про визнання позову у порядку ст. 206 ч. 4 ЦПК України. Відповідач [PERSON] надала заяву про визнання позову у порядку ст. 206 ч. 4 ЦПК України. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву у встановленому законом порядку не скористався. Так, 24 березня 2020 року засобом електронної пошти до суду надійшов відзив нібито від [PERSON] , проте, даний документ не скріплений електронно-цифровим підписом у встановленому законом порядку. Суд зазначає, що відповідно до ст. 178 ч. 2 ЦПК України відзив підписується відповідачем або його представником. Відповідно до ст. 183 ч. 2,4 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Як згадувалось раніше, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2020 року, зокрема, закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. Водночас, згідно із ст. 178 ч. 7, 8, ст. 191 ч. 2 ЦПК України відзив подається в строк, установлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має установити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ст. 127 ч. 1, 4 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом установлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Але відповідачем [PERSON] не було надано заяви про поновлення пропущеного строку для подачі відзиву, тому суд повертає відзив відповідача [PERSON] без розгляду та вирішує справу за наявними у матеріалах справи доказами. Позивач [PERSON] та його представник у відкрите судове засідання не з`явились, однак представником позивача - адвокатом Бузовою Т.Г. - подана заява, у якій вона заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити та здійснювати розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, однак, від особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, однак, від особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, особа повідомлялась про розгляд справи у встановленому законом порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін за суттю спору, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виниклим між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 11 липня 2019 року, про що складено актовий запис №7421. Згідно із матеріалами спадкової справи №50/2019 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись донька померлої - [PERSON] , чоловік померлої - [PERSON] , син померлої - [PERSON] та син померлої - [PERSON] . Відповідно до листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіної Т.О. №288/02-14 від 19 липня 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлено, зокрема, про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину через неможливість установлення факту родинних відносин з померлою. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Іллічівським райбюро РАЦС 16 жовтня 1959 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб [INFO] . Дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (рос.). Відповідно до договору дарування від 04 серпня 1969 року, посвідченого державним нотаріусом другої Одеської державної нотаріальної контори Поюровською М.Н., зокрема, [PERSON] подарував [PERSON] (прізвище викладено у договорі російською мовою « [PERSON] ») 1/5 частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається у цілому із одного жилого одноповерхового кам`яного будинку із господарськими спорудами. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, реєстровий №1-1140, від 01 грудня 2003 року, виданим державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Северовою Н.В., [PERSON] має право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що складається із 4/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] . Як вбачається із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21082594 від 28 листопада 2008 року, домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 06 листопада 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. 17 липня 2008 року технічний паспорт на будинок [ADDRESS] технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» виданий на ім`я [PERSON] . Згідно зі ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. При цьому, актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Як регламентує ст. 315 ч. 1 п. 6 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами. Ураховуючи наведене, на підставі з`ясованих обставин та з огляду на досліджені у справі докази, суд визнає факт, що на момент смерті [PERSON] , позивач [PERSON] та померла були подружжям. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо визнання за ним 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке у цілому складається із житлових будинків літ. «А», «Б», загальною площею 126,5 кв.м., у тому числі житловою 70,9 кв.м., гаражу літ «Е», літньої кухні літ. «Г», сараїв літ. «В», «З», «И», навісу літ. «Ж», веранди літ. «Н», убиральні літ. «М»; установлення, що частка [PERSON] на вказане домоволодіння складає 1/2; визнання за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110137300:21:008:0006 за адресою: [ADDRESS] ; установлення, що частка [PERSON] на указану земельну ділянку складає 1/2, суд зазначає наступне. Відповідно до договору дарування від 04 серпня 1969 року, посвідченого державним нотаріусом другої Одеської державної нотаріальної контори Поюровською М.Н., зокрема, [PERSON] подарував [PERSON] 1/5 частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається у цілому із одного жилого одноповерхового кам`яного будинку із господарськими спорудами. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, реєстровий №1-1140, від 01 грудня 2003 року, виданим державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Северовою Н.В., [PERSON] має право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що складається із 4/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] , що складається із одного черепашкового житлового будинку, зазначеного на плані під літ. «А», загальною житловою площею 25,8 кв.м., та надвірних споруд: «В»-сарай, «Г»-літня кухня, №1-5-огородження, І-ІІ-мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 1168 кв.м. Проте, 06 листопада 2008 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , який складається із будинків літ. «А», «Б», загальною площею 126,5 кв.м., у тому числі житловою 70,9 кв.м., гаражу літ «Е», літньої кухні літ. «Г», сараїв літ. «В», «З», «И», навісу літ. «Ж», веранди літ. «Н», убиральні літ. «М», відображених у технічному паспорті від 17 липня 2008 року. Як зазначає представник позивача, [PERSON] та [PERSON] , знаходячись у зареєстрованому шлюбі, побудували фактично ще один будинок та інші господарські споруди, які були введені в експлуатацію, у результаті чого на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння від 06 листопада 2008 року. Сторона позивача вказує, що будівництво було здійснено на спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] . Судом звернуто увагу на надану стороною позивача у якості доказу трудову книжку [PERSON] , згідно із якою останній працював у період з 1955 року до 1999 року на посаді водія, у період з 1995 року до 1997 року на посаді охоронника. Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Як регламентує ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ст. 62 ч. 1 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Таким чином, з огляду на матеріали справи суд доходить висновку, що у даному випадку дійсно спірне майно значно збільшилось у своєму розмірі та вартості під час перебування [PERSON] у шлюбі із [PERSON] . Відповідно до ст. 370 ч. 1-3 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Слід також зазначити, що земельна ділянка, розташована за спірною адресою, була передана у власність [PERSON] на підставі рішення Одеської міської ради від 05 жовтня 2007 року №2025-V, що підтверджується Державний актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №910701. Відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року було роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність ляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та/або немайнового статусу, у зв`язку з чим законний інтерес позивача підлягає захисту. Перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення заявленого позову повністю. Згідно із ст. 182 ч. 1, 2 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у зв`язку з повним задоволенням позову, стягненню у рівних частках з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума оплаченого судового збору у загальному розмірі 6377,60 гривень.

Outcome: approved