Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

У лютому 2017 року до суду звернувся позивача [PERSON] акціонерне товариство «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», уточнивши заявлені позовні вимоги, 21 листопада 2017 року про визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної (немайнової) шкоди обґрунтовуючи тим, що «26» січня 2017 року на веб-сайті «[PERSON] [PERSON]» (http://www.veskr.com.ua/) було опубліковано та поширено статтю (мовою оригіналу) «Стало известно, почему жители Жуковки отказываются от «справедливой компенсации» от АрселорМиттал [PERSON]» (посилання на статтю - http://www.veskr.com.ua/goryachie-novosti/20588-stalo-izvestno-pochemu-zhiteli-zhukovki-otkazyvayutsya-ot-spravedlivoj-kompensatsii-ot-arselormittal-krivoj-rog.html). Відповідно до даних сервісу «Whois», власником (реєстрантом) домену «veskr.com.ua» є фізична особа - підприємець [PERSON] (Відповідач). Дана особа також зазначена головним редактором відповідного сайту в розділі «контакти». Витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про те, що ФОП [PERSON] не перебуває в процесі припинення та зареєстрований за адресою: 50069, м.Кривий Ріг, пр-т Миру, 54/2. (витяги з сервісу Whois та ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань додаються). Автором вказаної статті зазначено Інокентія Рейдера. Вірогідно, що вказані імя та прізвище є псевдонімом. Встановити дійсну інформацію щодо особи автора статті, його адреси та засобів звязку для Позивача не представляється можливим. В зазначеній статті оприлюднено недостовірну інформацію стосовно розміру компенсації, яка пропонується адміністрацією Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» (далі - ПАТ «АМКР», Позивач) мешканцям селища Жуківка (Саксаганський район м. Кривого Рогу Дніпропетровської області) за відселення, та нібито протиправної діяльності товариства щодо видобування корисних копалин. Зокрема, у вказаній статті зазначено наступне (мовою оригіналу): ➢« - [PERSON] [PERSON] получил информацию, которая раскрывает большую тайну почему администрация АМКР не желала публично озвучить размер компенсации жителям Жуковки за переселение... Потому что от таких сумм не то что куры, и журналисты сдохнуть могут... От смеха...»; «Но активист [PERSON] ТОРНАДО сообщает несколько пикантных фактов. 1. Людей не отселили, а добыча руды идёт. 2. Жуковка - это Зона обрушения. 3. Людям предложили компенсацию в 30 тыс. грн. или комнату в общежитии. 4. Почти 100 га леса погибло, а компенсация не выплачена»; «Вот те и Юрьев день... А на собрании с представителями мэрии, СМИ, общественности, юристы АМКР рассказывали о достойной компенсации и непонятном упрямстве местных жителей... А нормальный человек может согласиться оставить отчий дом и приусадебный участок за 1 тысячу долларов?». У звязку з вищезазначеним, ПАТ «АМКР» вимушене звернутися до суду з даним позовом з метою реалізації права на захист ділової репутації, що було публічно порушене внаслідок розповсюдження в засобах масової інформації недостовірної інформації. Зазначена вище інформація, поширена Відповідачем в мережі Інтернет на веб-сайті «[PERSON] [PERSON]» у статті (мовою оригіналу) «Стало известно, почему жители Жуковки отказываются от «справедливой компенсации» от АрселорМиттал [PERSON]» щодо ПАТ «АМКР» не відповідає дійсності та є недостовірною, оскільки вона не підтверджена жодним належним та допустимим доказом. Крім того, вказана інформація, враховуючи її безспірно провокаційній зміст та загальну доступність, порочить ділову репутацію перед невизначеним, але широким колом осіб. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та додатково зазначила, що адміністрація ПАТ «АМКР» не висувала пропозицій вказаного змісту. Фактично, пропозиція щодо придбання житлових будинків по вул. Лавреньова та Чистопільська (разом з господарськими спорудами та земельною ділянкою) була оприлюднена ПАТ «АМКР» тільки 13.03.2017р. на офіційному сайті підприємства (http://ukraine.arcelormittal.com/index.php?id=10&pr=495), а також 29.03.2017р. на офіційному сайті Саксаганської районної у місті ради (http://srvk.gov.ua/ua/news/pg/290317899700560_n/) (витяги з сайтів з оголошеннями додаються). Так, 13.03.2017 року було повідомлено, що ПАТ «АМКР» має намір придбати кожне домоволодіння (житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою), розташоване на вул. Лавреньова та Чистопільська (селище Жуківка) в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, за ціною 450 000,00 грн. Отже, очевидно, що викладена у статті інформація не відповідає дійсності, є недостовірною і неправдивою та має явно провокаційний характер. Крім того, зазначили, що відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. В даному випадку, спірна інформація зводиться до викладення фактичних даних, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо і носить стверджувальний характер, отже її не можна віднести до оціночних суджень. Представник позивача [PERSON] підтримала позов та наполягала на його задоволенні, посилаючись на обґрунтування, викладені у поясненні та уточненій позовній заяві. (а.с. 93-94, 128-133) Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача (кожного окремо), дослідивши письмові докази суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, беручи до уваги наступне. Відповідно до норм ст.3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, зокрема, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (ст.15 ЦПК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. При цьому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно з розясненнями, наданими у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року (далі - Постанова Пленуму ВСУ №1), належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. В силу п.9 Постанови Пленуму ВСУ №1 у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Так, «26» січня 2017 року на веб-сайті «[PERSON] [PERSON]» (http://www.veskr.com.ua/) було опубліковано та поширено статтю (мовою оригіналу) «Стало известно, почему жители Жуковки отказываются от «справедливой компенсации» от АрселорМиттал [PERSON]» (посилання на статтю - http://www.veskr.com.ua/goryachie-novosti/20588-stalo-izvestno-pochemu-zhiteli-zhukovki-otkazyvayutsya-ot-spravedlivoj-kompensatsii-ot-arselormittal-krivoj-rog.html). Відповідно до даних сервісу «Whois», власником (реєстрантом) домену «veskr.com.ua» є фізична особа - підприємець [PERSON] (Відповідач). Дана особа також зазначена головним редактором відповідного сайту в розділі «контакти». Витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про те, що ФОП [PERSON] не перебуває в процесі припинення та зареєстрований за адресою: 50069, м.Кривий Ріг, пр-т Миру, 54/2. (витяги з сервісу Whois та ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань додаються). Крім того, під час судового розгляду справи, вищевказаний факт з боку [PERSON] не оспорювався. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У відповідності до ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням вказаної інформації слід розуміти, зокрема, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку повідомлення хоча б одній особі, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п.12 Постанови належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 7 липня 1997 року. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Відповідно до п.19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4 ч.2 вказаної статті моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, [PERSON] і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з головних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що відповідна сторінка створена та підтримується саме відповідачем. Надані представником позивача роздруківки веб-сторінки в мережі Інтернет, що представлені у вигляді скріншоту Інтернет-сторінки, суд відхиляє як недопустимий доказ, оскільки вказані роздруківки не доводять факт розміщення відповідачем відповідної інформації, а також не дають можливість ідентифікувати особу, що таку інформацію розмістила. Крім того, з боку позивача не надано жодного допустимого та належного доказу, який би спростовував інформацію в мережі Інтернет на веб-сайті «[PERSON] [PERSON]» у статті (мовою оригіналу) «Стало известно, почему жители Жуковки отказываются от «справедливой компенсации» от АрселорМиттал [PERSON]» щодо ПАТ «АМКР». Пропозиція щодо придбання житлових будинків по вул. Лавреньова та Чистопільська (разом з господарськими спорудами та земельною ділянкою) була оприлюднена ПАТ «АМКР» лише 13.03.2017р. на офіційному сайті підприємства (http://ukraine.arcelormittal.com/index.php?id=10&pr=495), а також 29.03.2017р. на офіційному сайті Саксаганської районної у місті ради (http://srvk.gov.ua/ua/news/pg/290317899700560_n/) тобто, після оприлюднення інформації на веб-сайті «[PERSON] [PERSON]», яка є предметом позову. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. В пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1 зазначено, що суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872 засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи. Зокрема, в даній Резолюції вказується, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення. Такі особи підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. [PERSON] особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З огляду на те, що стандарти демократичного суспільства передбачають необхідність громадського контролю над професійними діями посадових осіб, які є публічними особами і внаслідок цього повинні бути відкритими до критики, у тому числі в різкій і провокативній формі, відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції такі дії автора висловлювань не можуть підлягати санкціям у вигляді цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди. [PERSON] особа повинна бути готова до критики, межа якої у порівнянні з пересічною особою є ширшою. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягає захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадській діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість», а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію публічних осіб та сформувати про них свою думку. Допис, розміщений на сторінці у мережі Інтернет, за своїм змістом, не зважаючи на його різку форму, є критикою діяльності юридичної особи, якою є позивач , та має характер оціночних суджень. Тому таке поширення інформації перебуває під захистом прав на свободу вираження поглядів у формі передавання інформації без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, який надає ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року. Крім того, суд, виходячи з вищевказаних міркувань стосовно допустимості критики на адресу юридичної особи, також вважає, що покладення цивільно-правової відповідальності за такі дії відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції є непропорційним втручанням у захищене вказаною статтею справо на свободу слова. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а ґрунтуються лише на припущеннях, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Натомість позивачем не надано суду жодного доказу, що названа публікація дискредитує позивача як субєкта господарювання, створює реальну загрозу порушення ділової репутації, а тому позовні вимоги про стягнення на їх користь матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відсутні підстави відповідно до ст. 141 ЦПК України для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на сплату судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed