Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

У листопаді 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визначення місця проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. 25.06.1999 сторони уклали шлюб, але їх спільне життя не склалося, у зв`язку з чим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2018 шлюб між ними розірвано. У шлюбі у подружжя народилося двоє дітей - сини [PERSON] , 1999 р.н., та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач переїхав жити до Боснії , де отримав вид на проживання, а позивач з малолітнім сином проживає у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , якою користується на підставі договору оренди. Позивач має роботу, самостійний дохід та створила для дитини належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку. Натомість відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні молодшого сина, бачиться з дитиною 1-2 рази на місяць влітку та приблизно 1 раз на три місяці взимку. Усі питання фінансового, організаційного та виховного характеру щодо сина повністю забезпечуються за рахунок позивача. Позивач посилається на те, що вона може гарантувати стабільне проживання дитини, забезпечити йому почуття любові та безпеки, а тому визначення місця проживання дитини з нею буде відповідати найкращим інтересам дитини. Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 28.11.2018, постановленою на підставі статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», підсудність цієї позовної заяви визначена Дарницькому районному суду м. Києва. Ухвалою від 02.01.2019 позов [PERSON] залишено без руху. Ухвалою від 01.04.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 02.07.2019 суд постановив протокольні ухвали про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, заміну засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , місце проживання якого зареєстроване на анексованій території Автономної Республіки Крим, викликався в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. На виконання вимог частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації надала висновок щодо розв`язання даного спору, відповідно до якого вважала за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. Від керівника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання ним відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 26.06.199 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, у якому у них народилося двоє дітей - сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З позовної заяви вбачається, що сторони мешкали у м. Севастополі, а після анексії Криму у 2014 р. переїхали до м. Києва, де стали проживати в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2018 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач з молодшою дитиною залишились проживати за вищевказаною адресою, а відповідач переїхав на постійне проживання до Боснії і Герцеговини , де отримав вид на проживання. Оскільки сторони не дійшли згоди, з ким буде проживати їх малолітній син, спір підлягає вирішенню в судовому порядку. Згідно з даними висновку органу опіки та піклування позивач має постійне місце роботи, стабільний дохід та у неї є можливість створити усі умови для фізичного, духовного і розумового розвитку дитини. Судом встановлено, що позивач належним чином виконує свої материнські обов`язки: надає сину матеріальне утримання, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створила належні житлові умови для його повноцінного виховання і розвитку, що підтверджується даними довідки школи 1 ступеня № 327 м. Києва з поглибленим вивченням іноземних мов та акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складеного спеціалістами Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. При цьому суд враховує, що батько дитини [PERSON] до органу опіки та піклування з приводу вирішення питання щодо проживання сина з ним не звертався, Службу у справах дітей не відвідував, жодних документів не надавав, зустрічний позов не пред`явив. При вирішенні даного позову суд керується положеннями сімейного законодавства України, які визначають умови реалізації особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей, та нормами міжнародного законодавства, які закріплюють основні права і свободи дітей. Так, відповідно до положень частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За приписами статті 161 Сімейного кодексу України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, при цьому орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно положень, закріплених у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципамидитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом… Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Проте принцип, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що жодних компрометуючих даних щодо позивача немає, вона створила для дитини належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку. Натомість відповідач постійно сином не опікується, повноцінної участі у його вихованні та утриманні не приймає. Жодних заперечень проти позову та доказів на спростування вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідач не надав. Отже з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення національного та міжнародного сімейного законодавства, суд вбачає підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю - позивачем по справі. При цьому суд враховує, що проживання дитини з матір`ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні. Вимоги позову про визначення конкретної адреси, за якою буде проживати дитина, суперечить нормам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому суд відмовляє у їх задоволенні. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial