Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У лютому 2019 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. В обґрунтування позову зазначала, що 01 листопада 2017 року з вини відповідача [PERSON] сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належній їй на праві власності автомобіль Renault Kangoo д.н.з. [NUMBER] ., вартість відновлювального ремонту якого складає 59 966,00 грн., що підтверджується рахунком від 10 лютого 2018 року, складеним ПП [PERSON] . Страховою компанією ПрАТ СК «ВУСО» їй частково було відшкодовано вартість ремонту в сумі - 17 535,83 грн., невідшкодованою частиною боргу є 42 430,17 грн. З метою врегулювання спору, вона, позивач, зверталася до відповідача із претензією, яку він отримав 22 листопада 2018 року, однак шкода відповідачем не була сплачена. Просила стягнути з відповідача на її користь 42 430 грн. вартості відновлювального ремонту її автомобіля та судові витрати. Ухвалою судді від 27 лютого 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху (т. 1 а.с. 21-22). Ухвалою судді від 19 березня 2019 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи, зокрема сторін по справі та третіх осіб, витребувано від ПрАТ «СК «ВУСО» копії матеріалів справи про страхове відшкодування [PERSON] збитків (т. 1 а.с. 28). 03 квітня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов письмовий відзив на позовну заяву [PERSON] (т. 1 а.с. 32). Вказував, що ДТП сталося не з його вини, а з вини [PERSON] , котрий керував на час ДТП автомобілем ГАЗ 3302 д.н.з. [NUMBER] . Страховим комісаром ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено автотоварознавче дослідження, встановлено розмір матеріальної шкоди та 23 серпня 2018 року через ПАТ «Приватбанк» на рахунок [PERSON] було перераховано 19 386,30 грн. страхового відшкодування. Щодо наданого позивачем рахунку ПП [PERSON] заперечує, адже про його існування нічого не знає і не був запрошений на проведення дослідження, а також у рахунку не враховано самих пошкоджень, середньо ринкову вартість робіт і деталей, відсутня калькуляція. Просив відмовити у задоволенні позову. 12 квітня 2019 року до суду від ПрАТ «СК «ВУСО» надійшли матеріали страхової справи [PERSON] (т. 1 а.с. 35-81). 18 квітня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява (т. 1 а.с. 84), в якій відповідач повідомив суд про те, що позивачем заявлено позов не до того відповідача, адже він є лише страхувальником автомобіля, сам автомобіль належить його дружині [PERSON] , винуватцем ДТП є [PERSON] і його винуватість встановлена постановою суду. Різницю шкоди позивачу повинен сплачувати саме [PERSON] , а не він. 18 квітня 2019 року до суду представником позивача [PERSON] - [PERSON] було подано заяву про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 89-92). Вказував, що 01 листопада 2017 року з вини [PERSON] , який керував належним [PERSON] автомобілем ГАЗ 3302 д.н.з. [NUMBER] , сталася ДПТ, внаслідок якої було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль. Вартість відновлювального ремонту, складеного ПП [PERSON] склала - 59 966,83 грн. Страховою компанією було сплачено позивачу - 17 535,83 грн. Невідшкодованою залишається частина боргу у 42 430,17 грн. Позивач повідомила ПрАТ «СК «ВУСО» про ДПТ та надала страховій компанії необхідні документи. ПрАТ «СК «ВУСО» визнала ДТП страховим випадком та здійснила виплату у сумі - 17 535,83 грн. На даний час залишилася непокритою страховою виплатою страховика вартість відновлювального ремонту у сумі - 42 430,17 грн. Просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на користь позивача [PERSON] 42 430,17 грн. вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача. Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року було залучено до участі у справі співвідповідачем [PERSON] та визнано судом явку позивача [PERSON] обов`язковою (т. 1 а.с. 95). 23 квітня 2019 року до суду від позивача [PERSON] було повторно подано заяву про уточнення позовних вимог, яка є аналогічною раніше поданій заяві (т. 1 а.с. 104-107). 08 травня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] було подано клопотання про витребування із архіву суду справи про адміністративне правопорушення (т. 1 а.с. 118-119). 08 травня 2019 року до суду відповідачем [PERSON] було подано відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] (т. 1 а.с 131-136). Вказував, що не визнає уточнені позовні вимоги [PERSON] , посилаючись на факт керування автомобілем належним його дружині відповідачем [PERSON] та факт притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинене ДТП, а також факт виплати позивачу страхового відшкодування саме в сумі 19 386,30 грн. ще 23 серпня 2018 року. Не згоден із твердженням позивача, що він є власником автомобіля ГАЗ 33021 д.н.з. [NUMBER] , оскільки його власником є його дружина [PERSON] , а він лише зазначений у свідоцтві про реєстрацію автомобіля як такий, що має право керування. Він сам ( [PERSON] ) лише уклав договір страхування цивільно-правової відповідальності. Сам автомобіль було передано ним особисто з дозволу дружини [PERSON] за декілька днів до вчинення ДТП та було дозволено останньому ним користуватися. Вказує, що уточнений позов, як і первісний, не містять законних підстав та належного обґрунтування щодо притягнення його до матеріальної відповідальності за заподіяний під час ДТП збиток. Звертає увагу суду, що він та [PERSON] не діяли спільно та не завдавали позивачу шкоду сукупними діями, а тому не існує законних підстав для стягнення матеріального збитку в солідарному порядку. Крім того, вважає завищеним розмір шкоди, зазначений позивачем. Просив відмовити у задоволенні позову. 10 травня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 146-147). Вказував, що спричинену матеріальну шкоду він повинен нести особисто, визнає факт керування ним автомобіля, що був учасником ДТП та сам факт ДТП. Підтверджує, що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене ДТП. Сам автомобіль йому було надано подружжям [PERSON] та [PERSON] для власних його потреб. Не погодився із розміром матеріальної шкоди, що зазначена позивачем [PERSON] . Позовні вимоги визнав частково у розмірі - 5077,26 грн. 30 травня 2019 року до суду від позивача [PERSON] було подане клопотання про залучення співвідповідача та заява про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 157-158, 160-161). Остаточно просила стягнути з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на її користь у солідарному порядку - 42 430,17 грн. вартості відновлювального ремонту та судові витрати. 30 травня 2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 163-164). Ухвалою суду від 03 червня 2019 року було залучено до участі у справі співвідповідачем ПрАТ «СК «ВУСО», відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про залучення [PERSON] співвідповідачем у справі (т. 1 а.с. 174). 19 червня 2019 року до суду від третьої особи [PERSON] були подані письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 207-211). 19 червня 2019 року до суду від [PERSON] було подано відзив на заяву від 24 травня 2019 року про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 217-222). Даний відзив є тотожним раніше поданому [PERSON] відзиву. 19 червня 2019 року до суду від [PERSON] було подано відзив на заяву від 24 травня 2019 року про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 228-229). Даний відзив є тотожним раніше поданому [PERSON] відзиву. 12 липня 2019 року до суду від позивача [PERSON] було подано чергову заяву про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 10-15). Остаточно просила стягнути з [PERSON] на її користь - 42 430,17 грн. вартості відновлювального ремонту, 1000 грн. франшизи та судові витрати. 30 липня 2019 року до суду від третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] надійшли письмові пояснення щодо чергового уточнення позову (т. 2 а.с. 32-33). 25 вересня 2019 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву від 11 липня 2019 року (т. 2 а.с. 39-41). Вказував, що вважає себе неналежним відповідачем по справі, оскільки автомобіль, яким він керував на праві власності належить [PERSON] . Просив відмовити у задоволенні позову. 01 жовтня 2019 року до суду від [PERSON] та [PERSON] надійшли письмові пояснення на відзив відповідача (т. 2 а.с. 59). 28 жовтня 2019 року до суду від ПрАТ «СК «ВУСО» надійшов відзив на позовну заяву, у якій цей відповідач вказував, що вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначав, що за висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 22 від 19 лютого 2018 року, складеного за заявою [PERSON] експертом [PERSON] , вартість матеріального збитку її автомобіля складає - 24463,56 грн. ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату [PERSON] страхового відшкодування з відрахуванням франшизи та податку на додану вартість, у розмірі - 19 386,30 грн. Тому, вважав, що зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування на рахунок [PERSON] були виконані. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову у відношенні до ПрАТ «СК «ВУСО» (т. 2 а.с. 71-74). 11 листопада 2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив ПрАТ «СК «ВУСО» (т. 2 а.с. 83-84). 14 листопада 2019 року до суду від ПрАТ «СК «ВУСО» засобами електронного поштового зв`язку надійшли заперечення на відповідь на відзив (т. 2 а.с. 96-99). 24 грудня 2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про заміну неналежних відповідачів (т. 2 а.с. 120-121). 10 лютого 2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про залишення без розгляду позовних вимог в частині вимог до [PERSON] , [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» (т. 2 а.с. 141). Ухвалою суду від 10 лютого 2010 року позивачу [PERSON] було відмовлено у задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» (т. 2 а.с. 142). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] неодноразово уточнений позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в усіх позовних заявах. Підтвердив, що позивач зверталася до [PERSON] щодо визначення розміру шкоди. Автомобіль, який належить позивачеві до цього часу не відремонтовано, відмовився від заявлення клопотання про визначення вартості пошкодження належного позивачеві автомобіля в цінах на час розгляду справи та огляду судом цього автомобіля. Відповідач [PERSON] із позовними вимогами [PERSON] , як із первісними, так із уточненими позовними вимогами не погодився у повному обсязі. Підтримав свій відзив на позов та пояснив, що він не є власником та володільцем на час ДТП автомобіля ГАЗ 33021 д.н.з. [NUMBER] . Винним у ДПТ було визнано [PERSON] за рішенням суду. Останньому було передано автомобіль за декілька днів до самої ДТП на його прохання та для його особистих потреб. [PERSON] не перебував у трудових відносинах з ним та [PERSON] . Просив відмовити у задоволенні позові. Представник відповідача [PERSON] та одночасно третьої особи [PERSON] - [PERSON] з позовом не погодився, надав пояснення, які є тотожними поясненням відповідача [PERSON] . Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , представник відповідача ПрАТ «СК «ВУСО», треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули повторно з невідомих причин, повідомлялися судом належним чином про час, дати та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, які прибули у судове засідання, експерта Сумцова С.С., вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Судом достовірно встановлено, що постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 грудня 2017 року, яка набрала законної сили, у справі про адміністративне правопорушення № 524/8424/17 (провадження № 3/524/4750/17) про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) грн. на користь держави (т. 1 а.с. 46-47). У зазначеній постанові судом встановлено, що 01 листопада 2017 року о 18 год. 10 хв. у м. Кременчуці, по проспекту Лесі Українки, 98, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом ГАЗ д.н.з. [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції та здійснив наїзд на транспортний засіб Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням третьої особи [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим водій ( [PERSON] ) порушив п. 13.1. ПДР України, за що відповідальність передбачена за ст. 124 КУпАП. Постанова суду не оскаржувалась [PERSON] та набрала законної сили. Крім того, в день ухвалення судом постанови, [PERSON] у добровільному порядку було сплачено штраф у розмірі 340 грн. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 грудня 2017 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП за обставин та місця вчинення проступку. Крім того, суд враховує, що відповідач [PERSON] та його представник не надали жодних належних і допустимих доказів на спростування вини у вчиненні проступку та заподіянні матеріальної шкоди як при розгляді справи про адміністративне правопорушення, так і під час розгляду цивільної справи, у тому числі на підтвердження їх доводів щодо перебування цього відповідача у трудових відносинах з подружжям [PERSON] та [PERSON] , враховуючи також, що цей відповідач та його представник не заявляли клопотання про призначення і проведення судових автотехнічної та автотоварознавчої експертиз. Отже, з огляду на викладене, вина відповідача [PERSON] у скоєній дорожньо-транспортній пригоді є доведеною. Судом було встановлено, що внаслідок ДТП автомобіль Renault Kangoo д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності позивачеві [PERSON] та яким керував на час ДТП на законних підставах третя особа [PERSON] , отримав механічні пошкодження. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля позивача від 19 лютого 2018 року за № 22, проведеного та складеного судовим експертом [PERSON] , вартість матеріального збитку складає - 24 463,56 грн. (т. 1 а.с. 236-254). За проведення вказаного висновку № 22 від 19 лютого 2018 року позивач [PERSON] сплатила - 800 грн. що підтверджується оригіналом квитанції № 22 (т.1 а.с. 235). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як власника автомобіля Renault Kangoo д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (т. 1 а.с.7, 52). Дана страхована компанія 23 серпня 2018 року платіжним дорученням за № 19062 виплатила позивачу [PERSON] , як потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі матеріального збитку - 19 386,30 грн., (т. 2 а.с. 75), що не заперечувалося представником позивача [PERSON] під час розгляду справи, а також постає із відзиву ПрАТ «СК «ВУСО» (т. 2 а.с. 71-74). Судом також було встановлено, що на момент ДТП, 01 листопада 2017 року, автомобілем ГАЗ д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] , керував з дозволу власника цього автомобіля на законних на те підставах, відповідач [PERSON] . Як постає із письмових пояснень самої [PERSON] , даний автомобіль нею було передано [PERSON] за його проханням та для його особистих потреб за декілька днів до самого ДТП. При цьому, як було встановлено судом, будь-якого договору на підставі якого було передано цей автомобіль між [PERSON] та [PERSON] не укладалося. Також, [PERSON] не перебував у трудових відносинах ні з відповідачем [PERSON] , ні з третьою особою [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом до [PERSON] , позивач [PERSON] у своєму позові посилалася на те, що ДТП сталося із вини [PERSON] не надаючи при цього жодного доказу його вини. Після поданих [PERSON] відзиву на позовну заяву із запереченнями щодо цього, позивачем [PERSON] було уточнено позовні вимоги, із вимогами вже про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] вартості відновлювального ремонту. При цьому, щодо позовних вимог до [PERSON] позивач [PERSON] в уточненні до позовної заяви посилається на те, що автомобіль ГАЗ 3302 д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] . Як вказувалося раніше, автомобіль ГАЗ 3302 д.н.з. [NUMBER] на праві власності належить [PERSON] , що постає із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 137). Із особливих відміток у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу постає, що [PERSON] має лише право керування даним транспортним засобом, тому відповідати за завдану шкоду він не може, враховуючи і той факт, що винним у ДТП судом було визнано саме [PERSON] , який під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у суді свою вину у вчиненій ДТП визнав повністю та в цей же день у добровільному порядку сплатив суму штрафу. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завданням шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. У п. 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків. Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики). Тобто, величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е). Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2019 року за № 562/2018/16-ц, провадження № 61-30029св18. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд констатує, що вимога позивача [PERSON] щодо стягнення суми у відшкодування матеріальної шкоди, що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням є такою, що підлягає задоволенню. Однак, суд не може погодитися із сумою, визначеною позивачем у розмірі - 42 430,17 грн., як різницю про яку вказує позивач між вартістю відновлювального ремонту (59 966,00 грн.) та виплаченим страховим відшкодуванням (17 535,83 грн.) із наступних підстав. Звертаючись до суду із позовом, позивач [PERSON] просила стягнути на її користь вартість відновлювального ремонту її автомобіля у розмірі - 42 430 грн. з посиланням на Рахунок № 02/04 від 10 лютого 2018 року, наданий ПП [PERSON] , яким визначено вартість відновлювальних робіт у такому розмірі (т. 1 а.с. 6). Суд звертає увагу, що висновком експертного автотоварознавчого дослідження за № 22 від 19 лютого 2018 року, складеного за заявою [PERSON] судовим експертом Сумцовим С.С., вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля у 69% складає - 24 463,56 грн., що складається з: - вартість ремонтно-відновлювальних робіт - 9031 грн.; - вартість складових частин автомобіля підлягаючих заміні - 32995,49 грн. (із застосуванням до цієї величини коефіцієнту зносу в 69% при обчисленні у подальшому величини розміру збитків); - вартість нових матеріалів - 5203,96 грн. (т. 1 а.с. 236-254). При цьому, суд звертає увагу, що деталі, які підлягали заміні, про що вказано у протоколі огляду (т. 1 а.с. 239) не є цінними. У судовому засіданні 10 лютого 2020 року судовий експерт Сумцов С.С. підтвердив правильність зробленого ним експертного автотоварознавчого дослідження та розрахунків зробленим ним у цьому дослідженні. Отже, суд не може взяти до уваги розрахунок вартості відновлювального ремонту в розмірі - 59 966,00 грн., що зазначений в Рахунку № 02/04 від 10 лютого 2018 року, складеного ПП [PERSON] , оскільки такий розрахунок спростовується обставинами дослідження, огляду автомобіля та самими висновками експерта за № 22 за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 19 лютого 2018 року судовим експертом Сумцовим С.С. Крім того, ПрАТ «СК «ВУСО» 23 серпня 2018 року, платіжним дорученням № 19062, виплатило позивачу [PERSON] , як потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі матеріального збитку - 19 386,30 грн. (т. 2 а.с. 75), а не 17 535,83 грн., як стверджують безпідставно позивач [PERSON] та її представник [PERSON] . Тому, на користь позивача [PERSON] слід стягнути - 5 077,26 грн., як різницю між вартістю матеріального збитку та виплаченим страховим відшкодуванням (24 463,56 - 19 386,30). Крім того, суд дійшов висновку про стягнення матеріальної шкоди у вказаному розмірі саме з [PERSON] , а не з [PERSON] чи ПрАТ «СК «ВУСО», оскільки саме з вини [PERSON] сталася ДТП та з вини якого позивачеві заподіяна матеріальна шкода, враховуючи, що дії [PERSON] як володільця транспортного засобу перебували у прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП. У задоволенні позову в іншій частині вимог слід відмовити позивачу [PERSON] за безпідставністю. Суд констатує, що однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Під час розгляду справи судом сама позивач та її представник неодноразово змінювали (уточнювали) позовні вимоги та склад відповідачів і третіх осіб, навмисно змінювали особисто їх процесуальне становище, зловживаючи при цьому своїми процесуальними правами, враховуючи те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження та незважаючи на ухвали, які постановлялися судом. Крім того, суд враховує той факт, що позивач не прибула у судове засідання, незважаючи на визнання її явки обов`язковою у судове засідання з метою надання особистих пояснень, а також, що представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтвердив, що позивач зверталася до [PERSON] щодо визначення розміру шкоди, автомобіль, який належить позивачеві до цього часу не було відремонтовано, і котрий відмовився від заявлення клопотання про визначення вартості пошкодження належного позивачеві автомобіля в цінах на час розгляду справи та здійснення огляду судом автомобіля належного позивачеві. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У частинах 1 та 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір у разі часткового задоволення позову та інші витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову оплатила судовий збір у розмірі - 768,40 грн. Оскільки позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, то користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] у повернення сплаченого судового збору необхідно стягнути кошти у розмірі 92,21 грн. (768,40грн х (5077,26грн. : 42430,17грн.)), а також кошти у повернення сплачених витрат по оплаті вартості автотоварознавчого дослідження, проведеного 19 лютого 2018 року судовим експертом Сумцовим С.С. у розмірі 96 грн. (800 грн. х (5077,26грн. : 42430,17грн.)).

Outcome: partial