Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання нікчемним договору фінансового лізингу та застосування наслідків нікчемності правочину. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 січня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004955 з додатками, згідно якого відповідач зобов'язувався, як лізингодавець, придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб - Renault Logan MCV, а позивач, як лізингоодержувач, зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов вказаного договору. Згідно п. 1.3 вищевказаного договору, замовлення предмета лізингу повинно було відбутися з моменту підписання ним специфікації (додатку № 3 до договору) та сплати на рахунок відповідача комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу визначався у Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 004955 від 12 січня 2017 року, згідно якого він сплатив комісію за організацію (10%) у сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. Разом з тим, предмет лізингу - транспортний засіб - Renault Logan MCV так і не був йому переданий. Згодом позивач дізнався про своє порушене право, яке полягало у недодержанні сторонами такого договору вимог закону про його нотаріальне посвідчення, оскільки предметом його виступає саме транспортний засіб, а не інше майно. А відтак укладений між ним та відповідачем 12 січня 2017 року договір фінансового лізингу у простій письмовій формі є нікчемним в силу вимог ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати нікчемним договір фінансового лізингу з додатками № 004955 від 12 січня 2017 року, укладений між [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та застосувати наслідки нікчемного правочину, а саме: стягнути з відповідача на свою користь суму грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн. Позивач до суду не з'явився, хоча була повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник позивача до суду не з'явився, однак, подав суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи по суті спору здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи. Однак, подав на адресу суду письмове заперечення в якому просить розглянути справу без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Також, у вказаному запереченні, просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON], 30 грудня 2016 року було укладено договір фінансового лізингу № 004955. Позивач, як лізингоодержувач, погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію, а саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладенні, що визначено умовами договору. Зауважує, що на час підписання договору непрямого лізингу, відповідач не був власником предмета лізингу, а тому законодавча дія положень щодо найму на час укладення договору не настала. Договір непрямого лізингу не може бути нотаріально посвідченим, адже документ про реєстрацію транспортного засобу необхідний для вчинення нотаріальної дії - відсутній. Крім того, зазначає про безпідставність твердження позивача про те, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України, за наявності домовленості сторін щодо істотних умов договору, часткового виконання договору та за умови ухилення від його нотаріального посвідчення стороною, нотаріальне посвідчення такого договору фінансового лізингу не вимагається. Дослідивши обставини даної справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю з нижченаведених підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 12 січня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 004955 (а.с.3-12). Судом також встановлено, що відповідно до п. 1.1. даного договору, Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб - Renault Logan MCV, а лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов вказаного договору. Згідно п. 1.3 Договору фінансового лізингу, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (Додаток № 3 до договору) та сплати ним на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Пунктом 5.1 вказаного договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється у Додатку № 1 Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на виконання даного правочину позивач 12 січня 2017 року сплатив відповідачу комісію за організацію (10%) у сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. (а. с.). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Суд, проаналізувавши умови спірного правочину, дійшов висновку, що укладений 12 січня 2017 року між позивачем та відповідачем договір № 004955 за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч. 1 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до висновків Верховного Суду України, зроблених у своєму узагальненні від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення. Згідно абз. абз. 1, 3 п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Крім того, у своїх постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 161/6341/15-ц Верховний Суд України зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Доводи представника відповідача, що на час підписання договору непрямого лізингу, відповідач не був власником предмета лізингу, а відтак положення щодо найму у вказаному випадку не підлягають застосуванню, неможливості нотаріального посвідчення договору за відсутності документа про реєстрацію транспортного засобу судом визнаються неспроможними з огляду на те, що стороною спірного правочину була фізична особа, а також з огляду на обов'язковість до застосування судами висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 161/6341/15-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно. А відтак укладений між позивачем та відповідачем 12 січня 2017 року договір фінансового лізингу з додатками № 004955 лише у простій письмовій формі є нікчемним. Разом з тим, суд критично ставиться до твердження відповідача, згідно якого при укладенні договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто домовленості щодо істотних умов, відбулося часткове його виконання та мало місце ухилення сторін від його нотаріального посвідчення, а тому за таких обставин нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається в силу ч. 2 ст. 220 ЦК України. Відповідно до положень ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом вказаної норми, однією з умов визнання судом нікчемного договору дійсним є обставина ухилення лише однією із сторін такого договору від його нотаріального посвідчення. За таких обставин, положення ч. 2 ст.220 ЦК України не підлягають застосуванню, адже за наявності факту не наполягання саме обох сторін від нотаріального посвідчення спірного договору фінансового лізингу, обставина ухилення однією із сторін не може мати місце. Оскільки на думку суду, для ухилення від нотаріального посвідчення спірного договору необхідне саме наполягання іншої сторони такого договору. Крім того, у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б вказували на те, що після укладення спірного договору в простій письмовій формі відповідач звертався до позивача із вимогами, претензіями, пропозиціями щодо його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем 12 січня 2017 року договір фінансового лізингу № 004955 є нікчемним, суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину. А саме стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. Суд також, дійшовши висновку про задоволення позову, враховує наступне. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, суд приходить до висновку, що законодавець вказав сторонам під час укладення договору, вибору контрагента та визначенні умов договору враховувати не лише звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості, але й вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. А також заборонив сторонам договору відступати від положень актів цивільного законодавства за умов, що в таких актах прямо вказано про це, та у разі, якщо обов'язковість для сторін договору положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту таких актів або із суті відносин між такими сторонами договору. Окрім того, Верховний суд України у своїй постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, висновки у якій є обов'язковими до застосування судами, зазначив, що ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Таким чином, на думку суду, принцип свободи договору не дає права сторонам договору врегулювати у договорі відносини на власний розсуд у випадку суперечності умов договору положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства. Укладення у простій письмовій формі договору, який вимагає ще й обов'язкового нотаріального посвідчення, прямо суперечить положенням ЦК України. Та не дає сторонам договору права самостійно укласти договір виключно в простій письмовій формі. З огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, останній, як вид судових витрат, покладається саме на відповідача, та, відповідно, в порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню в дохід держави - а саме до спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 640 грн.

Outcome: approved