Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

У поданій в суд заяві, зміненій заявою від 07 серпня 2015 року, позивач [PERSON] просить визнати її звільнення з посади продавця продовольчих товарів фізичної особи-підприємця [PERSON] 12 червня 2015 року за ч.4 ст.40 КЗпП України незаконним, змінити формулювання підстави звільнення з 30 червня 2015 року згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 6855,76 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1375,36 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 15 серпня 2014 року вона була прийнята на роботу продавця продовольчих товарів у магазин «Добробут» фізичної особи підприємця [PERSON] З січня 2015 року по 12 червня 2015 року відповідач заробітну плату, яка становила 1268 грн. на місяць, їй не виплачувала. А тому 16 червня 2015 року нею надіслано відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 30 червня 2015 року, проте [PERSON] у цей день у Здолбунівський районний центр зайнятості для розірвання трудового договору не зявилася. На день звільнення з роботи відповідач повний розрахунок з нею не зробила, заборгувавши 6855,76 грн. заробітної плати та відпускні за 32 календарних дні, з них 10 днів додаткової відпустки за неповнолітніх дітей віком до 15 років у сумі 1375,36 грн. Неправомірними діями відповідача завдано їй немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, а тому моральну шкоду оцінює у розмірі 2000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та з аналогічних мотивів, зменшивши заявою від 11 січня 2016 року розмір позовних вимог в частині стягнення заборгованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, просить стягнути відповідно 6458,05 грн. заробітної плати та 595,06 грн. компенсації, мотивуючи отриманням від відповідача грошового переказу в сумі 1178,01 грн. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснюючи тим, що заробітна плата позивачу нараховувалася згідно трутового договору та за період з січня по травень 2015 року виплачена у повному обсязі, а за червень 2015 року, у тому числі компенсацію за невикористану відпустку в сумі 780.30 грн., надіслано поштовим переказом. Про наявність дітей віком до 15 років [PERSON] при укладенні договору не повідомляла, а тому при проведенні з нею розрахунку ці обставини не враховані з вини останньої. Просить у задоволені позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Відповідно до положень ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Установлено, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON], яка використовує найману працю, та позивачем [PERSON] 15 серпня 2014 року укладено трудовий договір, зареєстрований Здолбунівським районним центром зайнятості, строком до 15 жовтня 2014 року, який надалі відповідно до положень ст.39-1 КЗпП України продовжений на невизначений строк, за яким остання прийнята на роботу продавця продовольчих товарів та зобовязана виконувати роботу згідно графіка з дотриманням посадових інструкцій, договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, правил внутрішнього трудового розпорядку, а відповідач оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати + 50 грн. на місяць. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З розяснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до «Правил внутрішнього трудового розпорядку магазину «Добробут», затверджених фізичною особою-підприємцем [PERSON] 02 червня 2014 року, робота працівників здійснюється позмінно, тривалість однієї зміни становить 14 календарних днів з режимом роботи з 07.30 години до 22.00 години (розділ 6 Правил). З графіку роботи працівників та фактичного табелю на червень 2015 року вбачається, що [PERSON] мала працювати з 09 червня по 22 червня 2015 року, відпрацювавши з 09 по 11 червня 2015 року, а інші її робочі дні відмічені прогулом, що узгоджується з табелями на травень 2015 року та спростовує доводи позивача про її останній робочий день зміни 12 червня 2015 року і наступний робочий день (початок зміни) 30 червня 2015 року. Згідно акту відсутності працівника на робочому місці, складеного за участі продавців [PERSON] та [PERSON], які за трудовими договорами перебувають у трудових відносинах з [PERSON], позивач [PERSON] з 18.20 години по 22.00 годину 12 червня 2015 року була відсутня на робочому місці і на роботі, на телефонні дзвінки не відповідала. Наказом №01-12/06/15К від 12 червня 2015 року [PERSON] відкликано з вихідних днів на роботу 12 червня 2015 року, що узгоджується з поясненнями позивача про те, що остання не повинна була бути на роботі. Аналогічні акти відсутності на роботі [PERSON], складені 15 червня 2015 року з зазначенням причин відсутності її на роботі (зі слів у звязку перебування з 13 червня 2015 року на лікарняному) та з 16 червня 2015 року по 22 червня 2015 року. 16 червня 2015 року у звязку із самовільним залишенням 12 червня 2015 року робочого місця відповідачем направлялася [PERSON] вимога про надання письмових пояснень за двома адресами місця її проживання, які остання отримала відповідно 19 червня 2015 року та 01 липня 2015 року. 01 липня 2015 року відповідачем надіслано позивачу повідомлення від 30 червня 2015 року про намір ФОП [PERSON] розірвати із [PERSON] 12 червня 2015 року трудовий договір у звязку з прогулом та необхідність у звязку з цим зявитися для проведення розрахунку по заробітній платі, яке остання отримала 02 липня 2015 року. 08 липня 2015 року відповідач звернувся до Здолбунівського районного центру зайнятості про зняття з державної реєстрації без присутності працівника трудового договору, укладеного 15 серпня 2014 року з працівником [PERSON], як розірваний 12 червня 2015 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, який знятий з реєстрації 10 липня 2015 року. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З наданих позивачем копій заяв від 16 червня 2015 року, [PERSON] направляла ФОП [PERSON] «Новою поштою» заяву про звільнення з посади продавця за власним бажанням з 30 червня 2015 року та заяву про зявлення 30 червня 2016 року в Здолбунівський районний центр зайнятості для розірвання трудового договору з указаних підстав, долучивши на підтвердження цих обставин експрес-накладну від 17 червня 2015 року.. Доказів отримання відповідачем заяв від 16 червня 2015 року, поважної причини невиходу на роботу, у тому числі у звязку з хворобою, з 13 по 22 червня 2015 року позивач суду не надала та складені відповідачем акти відсутності на роботі, у тому числі більше 3 годин 12 червня 2015 року, належними та допустимими у розумінні положень ст.ст.57-58 ЦПК України доказами не спростувала. З огляду на викладене та виходячи з принципів цивільного судочинства, порушення відповідачем порядку розірвання трудового договору за прогул позивачем не доведено, а тому підстави визнання звільнення незаконним та зміни формулювання підстав звільнення, а саме за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, відсутні. Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно наданих відповідачем відомостей на виплату грошей та розрахункових платіжних відомостей найманих працівників приватного підприємця [PERSON] за січень-травень 2015 року [PERSON] отримувала заробітну плату відповідно до умов трудового договору в розмірі 1268 грн., з них авансу 570,60 грн., що підтверджується відповідними підписами, належність яких позивачу [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечувала. З висновку експерта №1113 від 17 червня 2016 року вбачається, що підписи від імені [PERSON] у графі «Підпис на одержання», у відомостях на виплату грошей №1/03 від 23 березня 2015 року та №1/04 від 23 квітня 2015 року виконані самою [PERSON], а в інших досліджуваних відомостях встановити особу не виявилось можливим. Разом з тим, оцінюючи результати порівняльного дослідження експерт дійшла висновку, що встановлені розбіжності не можуть слугувати підставою для виключення [PERSON] з числа можливих виконавців спірних підписів, так як можуть бути зумовлені навмисною зміною власних підписів, або виконані іншою особою з високо виробленим почерком, яка наслідувала її справжні підписи, що унеможливлює виявити індивідуальні ознаки. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, ураховуючи викладене та з огляду на досліджені докази позивач обставин невиплати їй заробітної плати за період з січня по травень 2015 року належними доказами не довела. Згідно розрахункової платіжної відомості за червень 2015 року [PERSON] нараховано заробітну плату 1178.01 грн., з них компенсацію за невикористану відпустку в сумі 780,30 грн. за 18 календарних днів за період роботи з 15 серпня 2014 року по 12 червня 2015 року, виходячи з розрахунку - 24 (загальна кількість днів відпустки) / 12 (кількість місяців) = 2 дні на місяць, які надіслані останній поштовим переказом, що підтверджується квитанцією «Укрпошти» від 24 липня 2015 року та не заперечується позивачем. Разом з тим, відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Позивач [PERSON] при влаштуванні на роботу мала двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, а тому мала право на додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів та на відповідну компенсацію за їх невикористання при звільненні у розмірі 433, 50 грн. виходячи з розрахунку 43, 35 грн. (середньоденна заробітна плата) х 10 днів додаткової відпустки. Доводи відповідача про неповідомлення позивачем обставин наявності дітей та права на додаткову відпустку не є переконливими. А тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на встановлені судом обставини власного бажання позивача звільнитися з роботи та недоведеності спричинення їй моральних страждань і втрати нормальних життєвих зв'язків, що зумовило додаткових зусиль для організації свого життя, вимога про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000 грн. є недоведеною. Ураховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням вимог майнового характеру присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved