Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на обов`язкову частку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на ј частку домоволодіння [ADDRESS] , що складається з житлового будинку А-1 (з прибудовами а-1, а) загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м., літньої кухні Б-1, погрібу з шийкою В-1, убиральні Г, мощень І. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що її матері - [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 24.12.1994 року, виданого за рішенням Виконкому Красногвардійської ради народних депутатів № 307/15 від 25.11.1994року, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР в реєстровій книзі №577 за реєстровим № 49. Домоволодіння, згідно технічного паспорту від 13.09.1994 року, виготовленого КП «Дніпропетровське МБТІ», складається з житлового будинку А-1(з прибудовами а-1, а) загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м, літньої кухні Б-1, погрібу з шийкою В-1, убиральні Г, колодязю К, мощень І. Вказаний житловий будинок будувався впродовж з 1960 року і був закінчений будівництвом у 1993році. Прибудову до будинку будувала позивач власними силами та коштом. При складанні технічного паспорту прибудова загальною площею 16,1 кв.м., житловою 10,5 кв.м. складала окрему квартиру [ADDRESS] . Але право власності на вказану будову було зареєстровано на матір за домовленістю. [INFO] мати позивача - [PERSON] померла. Позивач поховала матір і стала користуватися усім спадковим домоволодінням, а не тільки квартирою [ADDRESS] . За життя мати склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповіла позивачці. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 29.11.1999 року за реєстровим № 2-5933. Після смерті матері відкрилася спадщина, що складалася з зазначеного вище домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом після смерті матері були позивач та її брат - відповідач [PERSON] . У встановлений законом строк, позивач звернулася до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. 18.10.2019 року нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори, позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 56501813 від 12.06.2019 року, виявлено наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 12.08.2011 року за реєстровим № 5-1972 на іншого спадкоємця, у зв`язку з чим позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Іншим спадкоємцем є брат позивача - відповідач [PERSON] Державний нотаріус, надавши позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначив про необхідність звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, як спадкоємець, що має право на обов`язкову частку у спадщині. На момент смерті матері позивачу було повних 57 років, що підтверджується свідоцтвом про народження - 31.08.1960 року- серії [NUMBER] , виданим Красногвардійським районним РАГСом м. Дніпропетровська згідно до актового запису № 2702 від 29.12.1960 року, паспортом громадянина України [NUMBER] , виданим Красногвардійським РВ УМВС України у Дніпропетровській області 19.06.1998 року. Дізнавшись про наявність заповіту, позивач звернулася до відповідача з проханням надати згоду на отримання обов`язкової частки спадщини після смерті матері, однак, відповідач відмовив позивачу, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Сорока Т.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позовну заяву задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Калюжний Д.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, просив суд відмовити в її задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. За наслідками з`ясування і аналізу обставин справи, пояснень сторін в судовому засіданні, пояснень свідків, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів від 25.11.1994 року № 307/15, на підставі звернення [PERSON] про визнання права особистої власності та прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , збудованого згідно рішення виконкому від 18.09.1958 року, визнано право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] , погріб В-І за [PERSON] ; прийнято в експлуатацію з кількістю кімнат - 4+І, житловою площею 51,8 м.кв, загальною площею 76,1 м.кв. Приєднано до домоволодіння [ADDRESS] земельну ділянку площею 195,8 м.кв. згідно схеми. Закріплено за домоволодінням [ADDRESS] земельну ділянку площею 1412 м.кв, з яких 1000 м.кв. - постійного користування; 412 м.кв. - тимчасового користування (арк.с.11). Відповідно до Акту від 01.09.1994 року проведено обстеження домоволодіння по [ADDRESS] . Обстеження проведено на предмет встановлення прав володіння [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 17.10.1963 року. Домоволодіння розташовано на ділянці площею 1216 кв.м., склалається з житлового будинку А-1. [PERSON] пред`явлено документи: Акт відведення землі, дозвіл на будівництво будинку, проект на будівництво, проект на будівництво від 18.09.1958 року на [PERSON] . Відповідно до показів - [PERSON] , [PERSON] , Будівництво житлового будинку розпочато у 1960 році. Будівництво закінчувала [PERSON] . У 1993 році донькою збудована прибудова до будинку А-І, де остання мешкає (арк.с.14). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.12.1994 року, виданого на підставі рішенням Виконкому Красногвардійської ради народних депутатів № 307/15 від 25.11.1994 року, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР в реєстровій книзі №577 за реєстровим № 49, [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (арк.с.6, 106). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] , виготовленого КП «Дніпропетровське МБТІ» 13.09.1994 року, житловий будинок в цілому належить [PERSON] , та складається з: житлового будинку А-1 (з прибудовами а-1, а)(1960 року побудови), загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м, літньої кухні Б-1 (1963 року побудови), погрібу з шийкою В-1 (1962 року побудови), убиральні Г, колодязю К, мощень І (арк.с.7-10, 109 -112). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] у віці 84 роки померла [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 689 (арк.с.12). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є дочкою [PERSON] , [PERSON] (арк.с.13,15). Відповідно до довідки № 6547 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (померла), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (арк.с.41). 12 червня 2019 року [PERSON] звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері - [PERSON] , [INFO] (арк.с.74). Відповідно до заповіту, посвідченого 12 серпня 2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської нотаріальної контори Янковою І.В., [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла усе належне їй майно, де б воно не було, та з чого б не складалося [PERSON] , [INFO] (арк.с.77). 09 липня 2019 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері - [PERSON] , [INFO] (арк.с.100). 18 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась до Третьої державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на її ім`я, а в разі неможливості постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (арк.с.103). Відповідно до постанови державного нотаріуса Третьої Дніпровської нотаріальної контори Демуш Є.В. від 18 жовтня 2019 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері - [PERSON] , у зв`язку з тим, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 56501813 від 12.06.2019 року виявлено наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого Третьою дніпропетровською нотаріальною конторою 12.08.2011 року за реєстровим № 5-1972. Згідно заповіту, складеного від імені [PERSON] , посвідченого Третьою дніпропетровською нотаріальною конторою 12.08.2011 року за реєстровим № 5-1972, усе належне заповідачеві майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповідане не на ім`я заявника [PERSON] , а на іншого спадкоємця, який прийняв спадщину (арк.с.43, 113). Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 19 червня 1998 року, на момент смерті [PERSON] , [INFO] , а саме станом на [INFO] , [PERSON] виповнилося 57 років. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . По сусідству проживала [PERSON] з чоловіком та донькою [PERSON] . Зараз в будинку проживає Оля (дочка [PERSON] ) з сім`єю. З 1993 року [PERSON] з чоловіком [PERSON] робили добудови до будинку власними силами за власний кошт. За заповітом баби [PERSON] син [PERSON] став власником будинку.Однак, свідок була здивована, що бабуся [PERSON] заповіла своє майно сину, так як [PERSON] не приїжджав до неї. Із [PERSON] проживала [PERSON] . Син - [PERSON] ніколи не допомагав матері, з нею не жив, не приїжджав. [PERSON] самостійно доглядала за матір`ю, займалася її лікуванням, допомогала по господарству. [PERSON] разом зі своєю донькою поховали бабусю [PERSON] . Син [PERSON] після смерті баби [PERSON] , не приїжджав до будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач [PERSON] є її матірю, [PERSON] є її дядьком. Її бабуся склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла [PERSON] . Будинок належав [PERSON] . [PERSON] у спірному будинку не проживав. У 1990 році її батьки почали будувати прибудову до будинку по [ADDRESS] . Прибудова до будинку була зроблена за рахунок її батьків, та бабусі по лінії батька. Бабуся [PERSON] матеріальних внесків у добудови до будинку, не робила. Однак, прибудову вирішили зареєструвати на бабусю, так к економічно це було дешевше. На прибудови є технічна документація. З 1993 року свідок з батьками почали проживати у будинку по [ADDRESS] . Приблизно з 2000 року свідок почала проживати у будинку постійно. Вона мешкає у тій частині будинку, яку за життя виділила їй бабуся. Частина будинку, в якій проживала бабуся [PERSON] , зараз пуста. ј частина будинку це дві кімнати та кухня, яку прибудували її батьки. У ту частину будинку, де проживала бабуся, дядько після її смерті, не приїжджав. За бабусею доглядали вона та матір. Приблизно за 6 років до смерті бабуся сама нікуди не виходила. Останні місяці бабуся не ходила зовсім. Дядько [PERSON] приїжджав до бабусі приблизно раз на пів року, а то й рідше. Її матір (позивач у спаві) була впевнена, що будинок поділений між нею та братом. Бабуся померла [INFO] . Однак, з 2011 року, після смерті чоловіка мала психічні розлади, які свідок помічала при спілкуванні з бабусею, однак медичні документи з цього приводу відсутні. Відповідно до ст.ст.1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в ч. 1 ст. 1241 ЦК України, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Відповідно до п. 5.10 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що ч. 1 ст.1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ( в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини) Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку , зокрема, 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по [INFO] . Таким чином, так як судом встановлено, що на момент відкриття спадщини [PERSON] виповнилося 57 років, а тому відповідно до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач не є особою, яка досягла пенсійного віку та не є непрацездатною. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed