Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

У лютому року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, в якому зазначила, що від шлюбу з відповідачем вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який є студентом 1-го курсу денної форми навчання навально - наукового інституту нафти і газу Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка, терміном навчання до 30.06.2022 року, в зв`язку з чим просила стягнути аліменти у розмірі ј частини усіх видів його заробітку до досягнення ним 23- х років за умови, що він буде продовжувати навчання. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні зменшила позовні вимоги в частині розміру аліментів, які прохала стягнути з відповідача змінивши їх з ј частини на 1/6 частину. Відповідач [PERSON] та його представник визнали зменшені позовні вимоги. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дань та час слухання справи був повідомлений належним чином. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.04.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу сторони мають повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є студентом 1-го курсу денної форми навчання навально - наукового інституту нафти і газу Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка, терміном навчання до 30.06.2022 року. Поряд з цим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] 28.08.2013 року одружився з [PERSON] , від шлюбу з якою вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на його утриманні. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основу відповідальності за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки, зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Частиною 1 ст. 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку ( доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, аліменти підлягають стягненню з [PERSON] на період навчання сина [PERSON] , [INFO] . За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved