Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У листопаді 2018 року адвокат Войтюк О.В., діючи від імені та в інтересах ФОП [PERSON], звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків у порядку регресу. В обґрунтування позову зазначав, що 10 серпня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АК/0801168. 09.04.2017 у місті Маріуполі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого зазначеним договором транспортного засобу та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], якого постановою суду від 16.05.2017 було визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Згідно ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту забезпеченого транспортного засобу склала 4200,00 гривень. За заявою потерпілої особи та відповідно до умов укладеного договору ПрАТ «СК «ВУСО» здійснила виплату страхового відшкодування у сумі 2279,59 гривень. Зважаючи на те, що [PERSON] після спричинення ДТП самовільно залишив місце пригоди, то у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право регресної вимоги до нього. Разом із тим, 18.04.2018 між ПрАТ «СК «ВУСО» та Фізичною особою-підприємцем «Забіякою Галиною Іванівною» було укладено Договір № 18/04/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого кредитор відступив на користь останньої в тому числі і право регресної вимоги до [PERSON] за Договором страхування № АК/0801168 від 10.08.2016. Просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь ФОП [PERSON] суму збитків у розмірі 2279,59 гривень, судовий збір у розмірі 704,80 гривень, а також витрати на правову (правничу) допомогу у сумі 4928,40 гривень. Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року за вказаним позовом було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05 березня 2019 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не прибули, в матеріалах справи наявні заяви сторони позивача про розгляд справи у їх відсутність. Вимоги позову підтримали, зазначили про відсутність заперечень проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, до суду не прибув з невідомих причин, будь-яких заяв чи клопотань по суті справи в ході її судового розгляду не надав. З урахуванням наведених обставин, зважаючи на наявність відповідної згоди сторони позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення у заочному порядку на підставі наявних письмових матеріалів справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши доводи пред'явленого позову та перевіривши їх наданими доказами, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (надалі - ПрАТ «СК «ВУСО») та [PERSON] (надалі - Страхувальник), було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №АК/0801168 від 10.08.2016 (надалі - Поліс), за яким страховик зобов'язався відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля [NUMBER]. Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 квітня 2017 року, яка набрала законної сили 29 травня 2017 року, [PERSON], [INFO], було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на користь держави в сумі 340,00 гривень. Доведеними судом обставинами, наведеними у зазначеній постанові, є те, що 09 квітня 2017 року о 02-25 годині [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], по вулиці Панфілова в районі будинку № 64а у Лівобережному районі міста Маріуполя, перед початком руху заднім ходом не переконався в безпеці маневру та здійснив наїзд на припаркований транспортним засіб ВАЗ 21093, д/н [NUMBER], що спричинило пошкодження транспортних засобів. Місце дорожньо-транспортної пригоди залишив. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 3 ст. 20 ЗУ «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. У відповідності до ст. 5 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 22 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи. Як вказує п. 22.1 ст. 22 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У відповідності до ст. 28 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ст. 29 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Встановлено, що згідно ремонтної калькуляції № 752071 від 09.06.2017 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «ВАЗ», д/н [NUMBER], склала: 4 204,00 гривень. Згідно із платіжним дорученням № 13554 від 26.06.2017 ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату на користь потерпілої особи [PERSON] суми страхового відшкодування у розмірі 2279,59 гривень на підставі страхового акту № 5219-24 від 26.06.2017. Відповідно до п.3 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ч. 1, 3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Так, статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов'язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Шкода це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно ч.1 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як роз'яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Відповідно до п. «в» ч. 38.1.1 ст. 38-1 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» страховик після виплати страхового відшкодування має право регресного позову до страхувальника або водія ТЗ, який спричинив ДТП: - в) Якщо він після ДТП за його участю самовільно залишив місце пригоди. З вищенаведеного вбачається те, що в розумінні статей Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право регресної вимоги до відповідача [PERSON] з відшкодування збитків у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Разом із тим, судовим розглядом встановлено, що 18 квітня 2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі - ФОП [PERSON], Новий кредитор) було укладено Договір № 18/04/2018 про відступлення права вимоги (далі - Договір), відповідно до якого Первісний кредитор відступив, а Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих Первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, в тому числі і за Договором страхування № АК/0801168 від 10.08.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до ФОП [PERSON] перейшло право регресної вимоги до відповідача [PERSON] з відшкодування збитків у розмірі виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування № АК/0801168 від 10.08.2016 року. Відповідач [PERSON], не прибувши у судове засідання і не надавши будь-яких заяв по суті справи, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів пред'явленого позову, і тим самим його не оспорює. Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, а тому вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь ФОП [PERSON] суму збитків у розмірі 2279,59 гривень, тим самим задовольнивши його по суті. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 137, 141, 142 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 704,80 гривень, а також витрати у сумі 4928,40 гривень, понесені на професійну правничу допомогу згідно із договором про надання правової допомоги № 002 від 29.03.2018 та актом приймання/передачі від 15.04.2018, як таких, що визнаються судом співмірними із складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг та виконаних адвокатом робіт. На підставі викладеного,

Outcome: approved