Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилаючись на те, що вона є спадкоємицею померлої [INFO] матері [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] . Проте постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 12.11.2020 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із накладенням арешту ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.1999. За таких обставин, позивач просив суд скасувати арешт та заборону на відчуження відносно будинку [ADDRESS] , який зареєстрований в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДМР» на підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.1999, стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.42). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року витребувано з архіву Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради» наступну інформацію: - кому і на підставі яких документів належить будинок [ADDRESS] ; - чи поділений будинок [ADDRESS] на квартири; - якщо будинок [ADDRESS] поділений на квартири, то кому і на підставі яких документів належить квартира №4 в даному будинку (а.с.56). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду (а.с.67). 21 липня 2021 року справу розглянуто по суті і ухвалено рішення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у ньому. Вважає, що саме [PERSON] є належним відповідачем, оскільки стороною по справі, в якій постановлено ухвалу суду від 24.05.1999, є також [PERSON] і адресою проживання є [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, підтримавши наданий письмовий відзив на позов. Зокрема пояснив, що вважає [PERSON] неналежним відповідачем по справі, оскільки позивачем не доведено, що саме його діями порушено права позивача (а.с.47-49). Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] в цілому, належить на праві власності [PERSON] - 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, Ѕ частина на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, 2/6 частки на підставі договору дарування (а.с.63). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданий Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1640 (а.с.10). Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 12.11.2020 відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із накладенням арешту ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.05.1999 (а.с.11). Судом також встановлено, що в провадженні А мур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала на розгляді цивільна справа №2-1118 за 1999 рік за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 1999 року під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , заборонив здійснювати дії направлені на відчуження будь-яким способом (а.с.55). Водночас, листом КП «Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради» від 12.05.2021 №5317 підтверджено, що будинок [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] і не поділяється на квартири (а.с.63). Виходячи з приписів ст. 4 ЦПК України, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № 2-797/2008. Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України). Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі №642/6181/16-ц, висловленого у постанові від 29 серпня 2019 року. Під час розгляду справи, позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що саме [PERSON] , який проживає за адресою - [ADDRESS] був відповідачем, а в подальшому на стадії виконання рішення суду боржником по цивільній справі №2-1118/1999. Крім того, не надано доказів того, що відповідач [PERSON] під час розгляду цивільної справи №2-1118/1999 проживав за адресою - [ADDRESS] та/або був власником зазначеного нерухомого майна. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду, викладену у постанові від 04.09.2018 прийнятій за наслідками розгляду справи № 823/2042/16, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17 (провадження № 61-34202св18) вказано, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Крім того, Велика Палата Верховного Суду уже формулювала певні висновки у спорах, що стосувалися звільнення майна з-під арешту (постанова ВП ВС від 05.05.2020 №554/8004/16-ц, особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. На підставі викладеного, суд вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed