Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що\~20 серпня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір позики (далі Договір), за умовами якого вона надала останньому грошові кошти у розмірі 1 000\~000 грн. в обмін на зобов'язання відповідача повернути позику в термін та на умовах зазначених в договорі. При цьому вказувала, що відповідно до п. 4.1 Розділу 4 вищевказаного договору визначено право позикодавця в односторонньому порядку вимагати дострокового погашення заборгованості за цим договором. Крім того, відповідно до п. 4.2 договору визначено, що у випадку невиконання позичальником вимоги позикодавця про дострокове виконання зобовязань за цим договором протягом терміну, зазначеного в направленій позикодавцем письмовій вимозі про дострокове погашення заборгованості за договором, позикодавець вправі вжити всі передбачені законодавством України, цим договором заходи щодо захисту своїх прав і інтересів з метою погашення заборгованості позичальника за цим договором, в тому числі стягнення заборгованості в судовому порядку , тощо. На виконання вищевказаних умов договору, вона 15 січня 2016 року звернулася до відповідача з вимогою про дострокове повернення суми боргу за договором позики, вручивши йому відповідну вимогу про дострокове погашення позики, в якій встановила строк для виконання зобовязання до 01 лютого 2016 року. Однак, у встановлений строк відповідач кошти не повернув, а її звернення з приводу повернення коштів в добровільному порядку були проігноровані, зокрема її письмова вимога про повернення коштів від 15 січня 2016 року, направлена на адресу відповідача, була залишена без задоволення. Посилаючись на вказане, а також умови укладеного між нею та відповідачем договору позики та положення цивільного законодавства, просила стягнути з відповідача суму неповернутого боргу в розмірі 1 000\~000 грн., а також стягнути на її користь понесені судові витрати. У судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Також вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, подав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що поданий позов про дострокове повернення суми позики визнає в повному обсязі й відповідно просив провести розгляд справи у його відсутності. При цьому, суд враховуючи положення ст. 158 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та на підставі наявних у справі доказах. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4\~ст. 60 ЦПК України). Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 20 серпня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 1 000\~000 грн. в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню позики в термін та на умовах вказаних у цьому договорі (а.с. 9-11). Зокрема, відповідно до п. 2.1 Договору визначено, що позика надається на строк до 21 серпня 2016 року (включно (а.с.9)). Крім того, умовами договору позики також визначено, що позика надається на умовах безвідсотковості, зворотності та строковості, належного виконання позичальником вимог цього договору, а також на підставі того, що вся інформація, представлена позичальником позикодавцю, є достовірною та повною (п. 2.3 договору). Відповідно положень п. 4.1 Розділу 4 вищевказаного договору визначено право позикодавця в односторонньому порядку вимагати дострокового погашення заборгованості за цим договором, а відповідно до п. 4.2 договору визначено, що у випадку невиконання позичальником вимоги позикодавця продострокове виконання зобовязань за цим договором протягом терміну, зазначеного в направленій позикодавцем письмовій вимозі про дострокове погашення заборгованості за договором, позикодавець вправі вжити всі передбачені законодавством України, цим договором заходи щодо захисту своїх прав і інтересів з метою погашення заборгованості позичальника за цим договором, в тому числі стягнення заборгованості в судовому порядку , тощо. Також умовами п. 5.1.1. Договору визначено, що позикодавець вправі вимагати повного дострокового погашення заборгованості за цим Договором шляхом направлення письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості на адресу позичальника, зазначену в цьому Договорі, або будь-яку іншу адресу, що буде повідомлена позичальником як адреса листування, у випадках, передбачених п. 4.1 цього Договору (а.с. 10). Відповідно до п. 6.2.1 Договору позичальник зобов'язується повністю повернути позику у порядку і на умовах, встановлених цим Договором (а.с. 10). Так, положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, суд враховуючи вищевказане, а також умови укладеного між сторонами договору позики, приходить до висновку, що умовами договору передбачено предмет договору, порядок погашення суми боргу за договором позики, а також право позикодавця на дострокове отримання суми боргу за даним договором та порядок звернення позикодавця з вимогою про дострокове виконання зобовязань й відповідно, відповідач підписавши даний договір погодився з усіма його умовами. При цьому, в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів в частині оспорення умов даного договору. Також судом встановлено, що позивач на виконання умов укладеного між нею та відповідачем договору позики, скориставшись, зокрема, своїм правом на вимогу дострокового погашення заборгованості за договором, 15 січня 2016 року звернулася до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою про дострокове повернення коштів в розмірі 1 000\~000 грн., встановивши строк виконання зобовязання до 01 лютого 2016 року. Дана вимога відповідачем [PERSON] була отримана в цей же день, що підтверджується його підписом на вимозі (а.с. 12). Разом з тим, у строк до 1 лютого 2016 року відповідач суму боргу за договором позики не повернув, у звязку із чим позивачка змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Так, ч.\~ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України\~визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. \~\~ Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. \~ Крім того, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Така правова позиція щодо застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~міститься в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-50 цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, [PERSON] звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики посилається на укладений договір позики від 20 серпня 2015 року та на вимогу про дострокове погашення позики від 15 січня 2016 року. Зокрема, зі змісту укладеного між сторонами договору убачається, що датою надання позики вважається дата отримання коштів позичальником. Підписанням даного договору сторони стверджують, що позикодавцем надано позичальнику суму в розмірі зазначеному в п.1.1. даного договору ( п. 2.4 договору). Крім того, як убачається зі змісту вимоги про дострокове погашення боргу, вона містять підпис вчинений від імені [PERSON] про отримання ним 1 000 000 грн. позики із зобов'язанням повернути борг до 01 лютого 2016 року (а.с. 9-12). Таким чином, суд ураховуючи вищевказані вимоги закону та умови укладеного між сторонами договору позики, приходить до висновку, що укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання її останнім, й відповідно свідчить про виникнення у відповідача боргового зобовязання. Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16. \~ При цьому, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Крім того, положеннями ч. 1\~ ст. 1049 ЦК України визначено, що\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зокрема, як встановлено судом та убачається із письмової вимоги від 15 січня 2016 року, надісланої позивачем [PERSON] на адресу відповідача та отриманою ним 15 січня 2016 року, позивач з метою дострокового повернення суми боргу зверталась до відповідача із письмовою вимогою - листом, в якому просила останнього сплатити їй суму заборгованості у розмірі 1 000\~000 грн. до 01 лютого 2016 року й відповідно дана вимога залишена без виконання (а.с. 12). За таких обставин, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] у визначений вимогою про дострокове погашення позики строк, а саме до 1 лютого 2016 року, а також у визначений положеннями ст. 1049 ЦК України строк, а саме протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення боргу, й відповідно станом на час подачі позову до суду (17 лютого 2016 року) та розгляду справи відповідач суму позики у добровільному порядку не повернув, а тому вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими. При цьому, відповідачем [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання даної вимоги та повернення суми боргу в розмірі 1 000\~000 грн. суду не надано. Таким чином, ураховуючи вищевказане, судом встановлено, що позовні вимоги позивача\~\~в частині повернення суми боргу в розмірі 1 000\~000 грн. підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6890 грн. 00 коп. На підставі\~ ст. ст. 11, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,\~\~

Outcome: approved