Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

у лютому 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд розірвати договір побутового підряду укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] матеріальні збитки на загальну суму 70980 грн 00 коп з яких: 61840 грн 00 коп. вартість шуби; 4500 грн 00 коп. сплачені грошові кошти за перешиття шуби; 4640 грн 00 коп. сплачені грошові кошти за додатковий матеріал; стягнути з ФОП [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 2000 грн 00 коп. та стягнути з ФОП [PERSON] судові витрати по справі у розмірі 18000 грн 00 коп. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на початку листопада 2017 р. позивач звернулася в ательє «MY-Winter» з приводу перешиття належної їй норкової шуби та зміни фасону, на що працівники ательє погодилися змінити фасон на бажаний, проте в процесі перешиття та примірки, коли шуба вже була розібрана та порізана, де позивачу повідомили, що досягти бажаного мною перешиття шуби не вдасться, адже вона буде зіпсованою та непридатною для використання, тому позивач погодилася на запропонований працівниками варіант за їхнім переконанням найбільш вдалий та якісний, крім цього працівники повідомили, що у зв`язку з тим, що матеріалу не вистачить необхідно докупити дві шкури і ательє зможе це зробити, на що позивач погодилася та отримала від відповідача власноручно написаний номер картки AT КБ «Приватбанк» куди необхідно було надіслати грошові кошти, позивач сплатила готівкою 4500 грн 00 коп. за послуги перешиття, а також окремо було сплачено 4640 грн 00 коп. за додатковий матеріал, однак після останньої примірки хутрового виробу в цілісному стані позивач забравши його додому виявила недоліки, тому в ході переговорів була досягнута домовленість про відшкодування зіпсованої шуби гроші коштами та новими шкурами, проте попри вимогу більше нічого не робити із виробом працівники ательє намагалися виправити власноручно дефекти, в результаті чого, шуба була повністю зіпсована та стала непридатною для використання, внаслідок чого позивач неодноразово зверталася до працівників ательє з усними вимогами відшкодувати завданих збитків та після отриманої відмови позивач направила декілька претензій на різні можливого місцезнаходження [PERSON] , у тому числі і на проживання зазначене в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних підприємців та громадських формувань, проте всі вони повернулися по різним при таким чином, в позасудовому порядку конфлікт вирішити не вдалося. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.02.2019 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 49). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили (а.с. 84). Відповідач у судове засідання не з`явилася повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 31, 32, 35, 36). Слід зазначити, що у судовому засіданні, яке відбулося 31.01.2020 представник позивача заперечував проти можливості ухвалення заочного рішення по справі, як це передбачено положеннями ст. 280 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно ст. 259 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] зверталася із претензіями від 14.08.2018, 29.11.2018 про відшкодування збитків завданих істотними недоліками виконаних робіт до керівника салону ательє MY-WINTER з приводу зіпсованої норкової шуби в процесі роботи на підставі чого позивач просила відповідача відшкодувати їй вартість зіпсованої норкової шуби у розмірі 5270 грн 00 коп., вартість зіпсованої шуби у розмірі 54920 грн 00 коп., повернути вартість виплачених позивачем робіт у розмірі 4500 грн 00 коп. та повернути позивачу вартість оплачених нею матеріалів у розмірі 4640 грн 00 коп. (а.с. 9-17). Позивачем також подано як доказ товарний чек Ателье про перешив шуби норкової, де зазначено спалату авансу 1000 грн 00 коп. (а.с. 18), однак у ньому немає даних про найменування ательє, відсутні дані замовника та хто оплачував суму авансу. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) урегульовані положеннями ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень указаної статті споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Однак із поданих доказів позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що між нею та відповідачем склалися правовідносини в рамках надання послуг та виконання певних робіт, також із наданих до суду документів вбачається відсутність фіскального чеку, який би підтверджував розмір відшкодування завданої матеріальної шкоди, а також немає акту-передачі хутряного виробу між ательє та власником шуби. За положеннями ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до загальних підстав відповідальності за матеріальну та моральну шкоду згідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та п. 5 Постанови Пленуму ВСУ України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» юридичною підставою виникнення відповідальності за заподіяну шкоду є склад цивільного правопорушення, тобто протиправна винна поведінка заподіювача шкоди, який включає в себе наступні невідємні елементи: 1) безпосередньо наявність такої шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного звязку між шкодою та протиправним діянням її заподіювача; 4) вині останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню шкоди якщо остання була заподіяна не з її вини. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. У силу ст. 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №5 від 31.05.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Надані докази і фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачу було завдано моральної шкоди, останійння не довела та не надала належні та допустимі докази заподіяння їй такої шкоди, обґрунтованості зазначеного розміру такої шкоди. Тобто відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні у даній частині вимог. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 3 статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається. Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника». Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки посилання позивача на неналежне невиконання відповідачем роботи, зазначеної у позовній заяві, не підтверджено належними доказами, позивачем не надано відповідних чеків які б містили інформацію про вартість такої шуби, також немає акту-передачі, який би підтверджував факт передачі шуби у зазначене ателье для проведення відповідної роботи та інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Крім цього позивач просила відшкодувати відповідачем по справі понесені судові витрати на загальну суму 18000 грн 00 коп. пов`язаних із розглядом справи, які складаються із витрат на послуги адвоката 10000 грн 00 коп. та 8000 грн 00 коп. витрати на проведення експертиз. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Ці розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що відповідачем не було надано суду відповідні докази про понесені судові витрати до винесення рішення у суті та не були долучені в процесі розгляду справи, а тому суд був позбавлений можливості встановити у відповідності до вимог чинного ЦПК України, що відповідачем було понесені зазначені витрати на правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Одночасно слід зазначити, що позивачем не надано до суду висновку експертів, за проведення яких відповідач повинна відшкодувати позивачу їх вартість у розмірі 8000 грн 00 коп., внаслідок чого ця вимога не підлягає задоволенню. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачаються підстави для відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed