Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.01.2013 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою [PERSON] прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Станом на 30.11.2015 року загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 11760,87 грн. На час звернення до суду відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11760,87 грн., судові витрати у розмірі 1378,00 грн. та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 500 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі й просив його задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений через оголошення у газеті «Вісті придніпровя» від 21.04.2016 року №28 (1727). Будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило.\~\~ З урахуванням положень статті 224 ЦПК України та думки представника позивача, який в наданій заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 10.01.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н (а.с.5). За договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 відсотків на місяць, які нараховуються на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10.01.2013 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого позивачем станом на 30.11.2015 року нарахована заборгованість на загальну суму 11760,87 грн., яка включає: -1093,30 грн. заборгованість за кредитом; -6981,34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; -2650,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, що підтверджується розрахунком заборгованості. Крім того, відповідно пункту п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг позивач просить стягнути з відповідача штраф: 500 грн. (фіксована частина) та 536,23 грн. (процентна складова) за порушення позичальником строків платежів. Розрахунку штрафних санкцій суду не надано. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1093,30 грн. заборгованості за кредитом; 2650,00 грн. заборгованості за пенею та комісії позивачем доведені, підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає недоведеною суму заборгованості по процентам за користування кредитом. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами у розмірі 6981,34 грн., які нараховані в період з 10 січня 2013 року по 30 листопада 2015 року. Причому такі проценти обраховані в період з 10 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року за ставкою, яка відповідає встановленій у довідці (а.с.6 - 2,5 % на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році), на рівні 2,5% в місяць або 30% в рік; в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних; з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2016 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,2% річних. Отже, банк збільшував в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 вересня 2014 року. Жодних доказів згоди відповідача чи його повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано. Суд вважає, що таке збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року. Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована за ставкою 2,5 % в місяць або 30 % в рік (як це передбачено довідкою про умови кредитування), а не як розраховує позивач у своєму розрахунку за ставкою 2,9% чи 3,6%. Розрахунку суми заборгованості по відсотках за ставкою 2,5% суду не надано, як не надано й доказів повідомлення позивача про зміну відсоткової ставки. Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6981,34 гривень, у звязку з її недоведенністю. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 536,23 грн. (процентна складова), суд також відмовляє в їх задоволенні, виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно довідки про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», встановлено пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається із базової процентної ставки за договором, яка нараховується за кожен день прострочки кредиту та 1 проценту від заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць. Вказана довідка, яка є невідємною частиною договору, не підписана відповідачем. Умовами спірного договору, а саме пунктами 1.1.5.21, 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час згідно з п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів більше ніж на 30 днів за будь-яким грошовим зобовязанням, передбаченим кредитним договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15. Виходячи з наведеного, суд вважає, що банком в порушення ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України на відповідача покладено подвійну цивільну правову відповідальність за порушення одного й того самого кредитного зобовязання, оскільки з кредитного договору вбачається, що штраф і пеня це відповідальність за один і той же вид правопорушення. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони\~\~понесені\~\~нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 1378,00 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 3743,30 грн. *100% : 11760,87 грн. ціни позову = 31,83%), тобто 31,83% від суми сплаченого судового збору (31,83% * 1378 грн.:100% = 438,62 грн.), що складає 438,62 грн. Відповідно до п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних із розглядом судової справи належать витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до копії рахунку №ВП0189 від 13 квітня 2016 року, за публікацію оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» від 21.04.2016 року позивачем сплачено 500 грн. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану судових витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 500 грн. На підставі статей 11, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: partial