Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з середини 2014 року з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а з 25 квітня 2015 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , однак сімейне життя з відповідачем перестало складатись з вини відповідача спочатку через побутові дрібниці, а після народження дитини - через фінансові труднощі у зв`язку з невдалою підприємницькою діяльністю відповідача і невиконані кредитні зобов`язання відповідача через які позивач потерпала від погроз кредиторів, а також у зв`язку з різними поглядами на спільне життя та обов`язки, на підставі чого шлюбні відносини, спільне господарство та спільне проживання припинені з 04 лютого 2014 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати, залишивши їй дошлюбне прізвище [PERSON] . На запит суду в порядку ч.6 ст. 187 ЦПК України отримана інформація з відділу адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про те, що відповідач зареєстрований в Центральному районі м. Дніпра. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року прийнята позовна заява до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідач подав 23 січня 2020 року відзив на позов, в якому визнав обставини припинення ведення спільного господарства і спільного проживання з 04 лютого 2019 року, не визнавши підстави і причини розпаду сім`ї з його вини як вказано позивачем, виклавши аргументи на підтвердження того, що ним вживалися усі заходи до збереження сім`ї, зокрема, для нього це перший шлюб і єдина дитина, тому він працював на декількох роботах аби забезпечити усім необхідним дружину і дитину, а також віднайти кошти для вирішення житлової проблеми. Позивач подала 15 січня 2020 року заперечення на відзив на позовну заяву в якому наполягала на підставах розірвання шлюбу та розпаду сім`ї з вини відповідача. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач та представник відповідача позов визнали в частині вимог про розірвання шлюбу, заперечуючи причини розпаду сім`ї з вини відповідача та наполягаючи на тому, що відповідач, на відміну від позивача, докладав усіх зусиль для збереження сім`ї, вони придбали спільними зусиллями будинок, проводили там ремонт для спільного проживання їх родини, проте 03 жовтня 2019 року відповідач повернувшись до дому виявив змінені замки на вхідній двері будинку та сигналізацію, отримавши пояснення таких обставин тим, що цей будинок тепер не його дім, а 04 жовтня 2019 року позивач поїхала до своїх батьків пожити, після чого вони стали проживати окремо і зберегти повагу та любов один до одного не вдалося. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.13 ЦПК України та положення ст. ст. 200, 206 ЦПК України, приходить до висновку про ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25 квітня 2015 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 172, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 5). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.4). Сімейне життя не склалося з причин втрати взаєморозуміння, різних характерів і поглядів на взаємні права і обов`язки подружжя, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного, у зв`язку з чим сторони проживають окремо з 04 жовтня 2019 року та з цього часу припинили ведення спільного господарства та подружні стосунки. Питання проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю (позивачем) вирішено за спільною згодою сторін, що визнано останніми в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. В ході розгляду справи, судом перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні сторін. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, сім`я розпалася через взаємні дії один до одного, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, ухвалення рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та приймає до уваги п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України відповідно до якого при вирішенні питання розподілу судових витрат суд враховує безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, а тому, з огляду на встановлення судом обставин спільних дій через які сім`я розпалась, суд вважає за можливе покласти судовий збір рівною мірою на кожну із сторін, тобто по 384,20 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved