Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 16.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CVSNGK00000044 в забезпечення виконання умов якого 25.05.2007 року між вказаним банком та позивачами укладено договір іпотеки №CVSNGK00000044 за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] , яка належала останнім на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2007 року. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.11.2013 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22.01.2014 року, звернено стягнення на вказану квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. Так, 26.01.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав договір купівлі-продажу з ТОВ «Естейт Селлінг» відповідно до якого продав останньому зазначену квартиру та цього ж дня між вказаними сторонами договору купівлі-продажу укладено договір іпотеки згідно якого ТОВ «Естейт-Селінг» передав спірну квартиру в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2016 року визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладений між відповідачами, посилаючись на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Не зважаючи на наявність вказаного судового рішення, 05.08.2016 року у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про право приватної власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 26.01.2016 року. Вважають, що вказаний договір іпотеки слід визнати недійсним, оскільки квартира [ADDRESS] не належала іпотекодавцю, так як відповідний договір купівлі-продажу був скасований судом, а тому не могла останнім бути переданою в іпотеку. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просили визнати договір іпотеки квартири [ADDRESS] укладений 26 січня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТзОВ «Естейт Селлінг» посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №104 недійсним. В рамках судового розгляду даного спору судом залучено до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримову Н.С., а також витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» оригінал договору іпотеки №104 від 26.01.2016 року, укладений між ним та ТзОВ «Естейт Селлінг» предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] . Крім того, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.02.2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до АТКБ «ПриватБанк», ТзОВ «Естейт Селлінг», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримова Н.С. про визнання договору іпотеки недійсним зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», ТзОВ «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поновлено ухвалою суду від 22.05.2019 року. На вказану позовну заяву надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» в якому представник відповідача позов не визнав та вказав, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено рішення про скасування запису про право власності ТОВ «Естейт Селінг», на спірну квартиру, що є наслідком недійсності договору купівлі-продажу від 26.01.2016 року, а тому іпотекодавець вважається власником предмету іпотеки, у зв`язку з чим при укладені оспорюваного договору іпотеки були дотримані усі вимоги закону та підстави для визнання такого договору недійсним відсутні. Крім того, до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримову Н.С., яка просила справу слухати без її участі та відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень проти вимог позивачів посилалась на те, що оспорюваний договір іпотеки нею був посвідчений з дотриманням вимог законодавства, а також з врахуванням того, що право власності іпотекодавця на предмет іпотеки було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на майно та відомості про скасування такого запису на момент посвідчення відповідного договору були відсутні. Також, вважає, що Апеляційним судом Чернівецької області у рішенні від 07.07.2016 року помилково застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який на відносини з приводу реалізації банком предмету іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу 26.01.2016 року, за умови звернення стягнення за рішенням суду у такий спосіб у 2013 році, не поширювався. У відповіді на відзив позивачі вказували на те, що АТ КБ «ПриватБанк» був стороною судового спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 26.01.2016 року, а тому йому відомо про скасування такого договору на підставі рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2016 року, у зв`язку з чим АТ КБ «ПриватБанк», як стороні оспорюваного договору іпотеки за даним позовом, відомо, що квартира [ADDRESS] на момент укладення договору іпотеки не належить ТОВ «Естейт Селлінг», оскільки визнаний судом недійсним договір купівлі-продажу юридичних наслідків не створює з моменту його вчинення. Як наслідок банку були відомі вказані обставини при реєстрації права власності на підставі оспорюваного договору іпотеки. В судове засідання позивачі не з`явились, в їх інтересах діяв представник [PERSON] , який позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, зокрема у зв`язку з тим, що на моменту укладення оспрюваного правочину предмет іпотеки іпотекодавцю не належав. Також, вказував на те, що право позивачів порушено, оскільки на підставі спірного правочину зареєстровано право власності на квартиру, що належала їм на праві власності та передана ними в іпотеку банку. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Зокрема зазначав, що право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації та момент вчинення оспорювного правочину за ТОВ «Естейт Селлінг» було зареєстровано право власності на предмет іпотеки та відомості про його скасування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились, що також було встановлено нотаріусом при посвідченні відповідного договору, а також відповідний запис у вказаному державному реєстрі існує дотепер. Представник ТОВ «Естейт Селлінг» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляд справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, за наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк зобов`язався надати позивальнику кредит у розмірі 31 280 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань між сторонами вказаного договору, а також [PERSON] 25 липня 2007 року було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року звернуто стягнення на вказану вище квартиру шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем за початковою ціною предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 176 750 гривень. 26.01.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки, відповідно до якого було реалізовано іпотечне майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Цього ж дня, 26.01.2016 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТзОВ «Естейт Селлінг» укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №104 (а/с 53). В подальшому, 05.08.2016 року на підставі зазначеного договору іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а/с 24). Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право та способи захисту цивільного права чи інтересу, що передбачає дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, при цьому спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. За наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що на належну позивачам квартири звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом продажу даної квартири іпотекодавцем, у зв`язку з чим позивачі є зацікавленими особами права та законні інтереси яких порушено вчиненням оспорюваного правочину. Так, за змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом (редакція чинна на момент укладення оспорюваного договору). Таким чином, належність на праві власності предмету іпотеки іпотекодавцю на момент укладення договору іпотеки є обов`язковою умовою. Згідно п. 7 вказаного договору іпотеки право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджувалось договором купівлі-продажу від 26.01.2016 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 26.01.2016 року (а/с 53). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] оскаржив в судовому порядку укладений між відповідачами договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.01.2016 року та за результатами розгляду його позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» про визнання договору недійсним рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2016 року вказаний договір визнано недійсним та вирішено питання про судові витрати (а/с 23). В подальшому, ухвалою Верховного суду від 21.02.2019 року скасовано рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2016 року та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а/с 109). За наслідками повторного апеляційного розгляду позову про визнання договору купівлі-продажу від 26.01.2016 року недійсним постановою Чернівецького апеляційного суду від 02.05.2019 року позов задоволено та визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.01.2016 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» недійсним (а/с 125). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, підстава набуття ТОВ «Естейт Селлінг» у власність предмету іпотеки скасована судом. Відповідно до статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, хоча і на момент укладення оспорюваного правочину предмет іпотеки належав ТОВ «Естейт Селлінг», проте у зв`язку з недійсністю договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2016 року, зміст оспорюваного договору іпотеки суперечить вимогам законодавства, зокрема ст. 5 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої предметом іпотеки може бути об`єкт нерухомого майна, що належить іпотекодавцю на праві власності. При цьому, посилання представника відповідача та третьої особи на відсутність відомостей про скасування запису про право власності ТОВ «Естейт Селлінг» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки скасування державної реєстрації права власності здійснюється у разі скасування на підставі рішення суду документу, на підставі якого проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в порядку виконання такого судового рішення. Наведене також узгоджується з положенням ст. 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину відповідно до якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, право власності ТОВ «Естейт Селлінг» на предмет іпотеки за оспорюваним договором спростоване судовим рішенням, яким скасовано договір купівлі-продажу від 26.01.2016 року, що був укладений між вказаним товариством та ПАТ КБ «ПриватБанк». У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Оскільки позов задоволено, з відповідачів на користь позивача [PERSON] , який сплатив судовий збір згідно оригіналу квитанції, підлягає стягненню в рівних частках судовий збір. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved