Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

У лютому 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом у якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 2 березня 2006 року Виконкомом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, і до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що з відповідачем вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2 березня 2006 року. [INFO] він шлюбу у них народився син [PERSON]. Спільне подружнє життя не склалося по причині розбіжностей в поглядах на сімейне життя у зв'язку з чим у них почали виникати непорозуміння. Більше двох місяців не проживають однією сім'єю, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, не ведуть спільного господарства. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим. На даний час син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач ніякої допомоги на утримання сина не надає, його життям не цікавиться. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач у судовому засіданні проти позову не заперечував, пояснивши, що шлюбні відносини з відповідачкою вони не підтримують, збереження сім'ї не можливе, з розміром аліментів погодився, за їх спільною згодою дитина залишається проживати разом з матір'ю . Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити зазначивши, що спору між батьками з приводу місяця проживання дитини не має, за їх спільною домовленістю дитина залишається проживати з матір'ю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2 березня 2006 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], видане Виконкомом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, актовий запис № 08 (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження, від 4 вересня 2006 року, актовий запис № 12. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Порядок припинення шлюбу врегульовано главою 11 СК України. Відповідно до пункту 2 статті 104 СК України розірвання шлюбу є однією із законодавчо визначених підстав його припинення. Право на розірвання шлюбу ґрунтується нормами статей 105-114 СК України. Відповідно до статті 112 СК України, суд постановляє рішення, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При прийнятті рішення, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до статті 24 СК України, шлюб засновується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Примусовість жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги згоду батьків, щодо місця проживання дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Сумісне життя сторін не склалося по тій причині, що у сторін втрачена основа подружніх відносин і почуття любові один до одного. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження сім'ї [PERSON] та [PERSON] стало неможливими, тому шлюб підлягає розірванню. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини судом зазначається наступне. Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Стаття 180 Сімейного кодексу України встановлює, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 3 статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної підтримки, та не бере участі у вихованні дитини. Виплат по іншим виконавчим листам відповідач не здійснює, не має на утриманні інших неповнолітніх чи не працездатних осіб. За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Взагалі, відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, з урахуванням висловленої позиції відповідача по справі у судовому засіданні, судом зазначається про відсутність доказів, які б підтверджували наявність спору між сторонами в частині визначення місця проживання дитини. Тому, враховуючи відсутність порушення прав позивача, суд приходить до висновку і про відсутність потреби їх захисту з боку держави. За таких обставин, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягають.

Outcome: partial