Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

у лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив визнати нікчемним договір купівлі-продажу квартири, укладений 18 вересня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON], та визнати за ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» право власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував заниженням вартості квартири на момент її продажу, від чого банк поніс прямі збитки, що стало одною із причин визнання останнього неплатоспроможним, а тому в силу положень ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підстави вважати зазначений правочин нікчемним. В судовому засіданні представник позивача підтримав обґрунтування позову та його вимоги, просив суд його задовольнити з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених до його довірителя вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність. Тому, просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2011 року між ТОВ «Електротех» та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» укладено договір про погашення боргу, за умовами якого товариство передало банку в рахунок погашення боргу належні йому на підставі договору підряду №с16/02 від 16 лютого 2005 року з ТОВ «Столична будівельно-інвестиційна компанія» майнові права на квартири в будинку [ADDRESS], на виконання якого сторонами 03 вересня 2013 року було підписано відповідний акт приймання-передачі (а.с. 6-10). 18 вересня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 3448 (а.с. 11-12). Того ж дня між сторонами підписано акт приймання-передачі до зазначеного договору (а.с. 13). 24 листопада 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 128 про призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», рішення про продовження строків здійснення якої прийнято 17 лютого 2015 року за № 35 (а.с. 14, 15). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. До того ж, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України ). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). З урахуванням наведеного, у даному випадку, на думку суду, наявність підписаного ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз їх волі відповідає внутрішньому. Суд вважає, що обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, при розгляді даної справи не встановлено. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Позивачем в силу зазначених вимог закону не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо наявності обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Доказів на підтвердження незаконності підстав набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] позивачем суду не надано, так само як й не здобуто останніх в ході розгляду справи. Наявність рішення про призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» суд вважає само по собі не може свідчити про порушення прав позивача як власника та наявність дій з боку відповідача, які б обмежували права останнього, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу будь-яких заборон на реалізацією банком свого права власності на майно не існувало. Доказів на підтвердження зворотного з боку позивача в розпорядження суду не надано, так само як і доказів в розумінні положень ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо заниження ціни квартири та наявності наслідків у вигляді прямих збитків банку, які послугували однією з причин визнання його неплатоспроможним. Крім того, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, є обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Враховуючи викладене й те, що договір купівлі-продажу від 18 вересня 2014 року був укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та посвідчений нотаріально, то, на думку суду, його не можна вважати нікчемним, а тому з цих підстав позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, в ході розгляду справи представник позивача не просив суд визнати недійсним правочин в силу його нікчемності, а лише посилався на обставини та норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що, на думку суду, в даному випадку, не застосовуються, оскільки, по-перше, останні встановлюють правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюють відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначають повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків; по-друге, лише визначають обов'язок уповноваженої особи Фонду протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 цього закону, а не встановлюють й визначають в категоричній формі ознаки та підстави нікчемності правочину, а, по-третє, позивачем не наведено доказів, що свідчать про те, що сам факт укладення договору з [PERSON] призвів до неплатоспроможності банку, позивач не зазначив, виконання яких зобов'язань стало неможливим внаслідок укладення такого правочину, не вказав кредиторів, перед якими виконання зобов'язань стало неможливим, а також не вказав і не довів причинно-наслідковий зв'язок між виникненням обов'язку перед [PERSON] і неможливістю виконання зобов'язань перед іншими кредиторами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed