Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвої В.В. і просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвою В.В., зареєстрований в реєстрі під №817. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який постійно проживав в с. Капустин Старокостянтинівського району Хмельницької області. Він є сином померлого, а тому має право на спадщину як спадкоємець першої черги по закону. При зверненні до нотаріуса з питань оформлення спадщини йому стало відомо про наявність заповіту, складеного 02 червня 2017 року його батьком на користь [PERSON] , згідно якого він заповів для [PERSON] усе належне йому на день смерті майно. Зазначений заповіт було посвідчено 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвою В.В., зареєстрований в реєстрі під №817. Вважає, що заповіт є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зокрема, заповіт було посвідчено у м. Хмельницькому приватним нотаріусом Лаврентьєвою В.В. для жителя с. Капустин Старокостянтинівського району Хмельницької області [PERSON] . Оскільки в с. Капустин є орган місцевого самоврядування, якому надано право вчиняти нотаріальні дії, в тому числі і посвідчувати заповіти, а на території м. Старокостянтинів є державна нотаріальна контора та п`ять приватних нотаріусів, які здійснюють нотаріальну діяльність в межах Старокостянтинівського нотаріального округу, тому приватний нотаріус Лаврентьєва В.В., яка здійснює нотаріальну діяльність у м. Хмельницький, не мала права здійснювати нотаріальні дії для жителя с. Капустин Старокостянтинівського району, що постійно проживав за місцем своєї реєстрації. З урахуванням вимог ст.215 ЦК України та ч.1 ст.1257 ЦК України вважає вищезазначений заповіт нікчемним, оскільки посвідчений особою, яка не мала на це права, та одночасно просить визнати його недійсним. 29 листопада 2019 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.121-124) й окрім, вищезазначених підстав визнання заповіту недійсним, просить також визнати недійсним заповіт з тих підстав, що він не відповідав волевиявленню [PERSON] . Зокрема, вказує, що [PERSON] з 20 грудня 2016 року і по день смерті важко хворів та періодично перебував на лікуванні у Старокостянтинівській ЦРЛ. Під час загострення хвороби [PERSON] перебував у пригніченому, критичному стані, а тому здійснення заповідального розпорядження на корить [PERSON] , який для [PERSON] був сторонньою особою, яку він навіть не знав, не відповідало його справжній волі. Крім того, [PERSON] склав зазначений заповіт під впливом психічного та фізичного тиску зі сторони [PERSON] та [PERSON] . Оскільки оспорюваний заповіт не відповідав дійсному волевиявленню [PERSON] , тому на підставі ст.203, ст.215, ст.231 ЦК України просить визнати його недійсним. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2019 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №683/2804/18, 2/683/404/2019 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2019 року провадження у даній справі відновлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Грицай Л.М. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, уточнивши, що предметом оскарження є заповіт складений [PERSON] 02 червня 2017 року, а не у 2018 році, як помилково зазначено у позовній заяві. Вказує, що приватний нотаріус Лаврентьєва В.В. мала право посвідчувати заповіт лише в межах свого нотаріального округу, а [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав в с. Капустин Старокостянтинівського району, тобто поза межами нотаріальної діяльності нотаріуса. Крім того, [PERSON] незадовго до посвідчення заповіту та одразу після його посвідчення проходив лікування в Старокостянтинівській ЦРЛ, а тому не міг сам скласти заповіт ще й у м. Хмельницькому. Вказує, що заповіт було складено внаслідок шантажу, під психологічним та фізичним впливом [PERSON] та [PERSON] , який для [PERSON] був незнайомою, сторонньою особою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на те, що із [PERSON] був знайомий, постійно відвідував його у лікарні, надавав допомогу продуктами та ліками, будь-якого впливу на [PERSON] не чинив, а складання заповіту - це було добровільним волевиявленням останнього. У визначений судом строк відповідач [PERSON] подав також відзив (а.с.25-28), у якому вказує, що норми Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не містять заборони щодо посвідчення нотаріусами заповітів, якщо особа, яка складає заповіт, проживає в іншому нотаріальному окрузі. Зазначає, що вимоги щодо місця посвідчення заповіту пов`язані не з місцем проживання заповідача, а з місцем здійснення нотаріальної діяльності нотаріуса, який посвідчує заповіт, тобто нотаріус має право посвідчувати заповіти в межах свого нотаріального округу або в приміщенні, яке є його робочим місцем, навіть, якщо заповідач проживає в іншій місцевості, яка не входить до нотаріального округу, який обслуговує цей нотаріус. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Пасенко В.П. проти позову заперечив та вказує, що оспорюваний заповіт посвідчений особою, яка мала на це право, а саме приватним нотаріусом Лаврентьєвою В.В., у приміщенні, яке є робочим місцем нотаріуса та знаходиться у м. Хмельницькому по [ADDRESS] , що повністю відповідає нормам Закону України «Про нотаріат». Що стосується доводів позивача про відсутність волевиявлення [PERSON] на складання заповіту, то вказує, що [PERSON] дійсно мав певні хронічні захворювання, пов`язані із хворобою легень, однак таке захворювання не позбавляло його можливості скласти заповіт. Крім того, на момент складання заповіту [PERSON] не перебував на лікуванні. Зазначає, що доводи позивача про вчинення на [PERSON] фізичного та психологічного тиску ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Дані доводи спростовуються тим, що заповіт був складений в присутності нотаріуса, який є гарантом того, що волевиявлення особи було спрямовано саме на вчинення даного правочину. Також зазначає, що [PERSON] та [PERSON] були знайомі. При цьому, чинне законодавство не містить обмежень щодо кола осіб, які можуть бути спадкоємцями за заповітом, та не передбачає у цьому випадку обов`язкової наявності родинних відносин із спадкодавцем. Відповідач - приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєв В.В., яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. У визначений судом строк приватний нотаріус Лаврентьєва В.В. подала відзив (а.с.33-34, а.с.140-141), у якому проти позову заперечує та вказує, що посвідчення нею заповіту [PERSON] відбулось з дотриманням вимог ст.56 Закону України «Про нотаріат» та положень ч.2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вказує, що згідно ст.41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятись будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону. Посвідчення заповітів - це нотаріальна дія, яка не обмежується нотаріальним округом, лише у випадку виклику нотаріуса за місцем реєстрації та проживання особи чи її перебування в іншому місці в зв`язку із похилим віком та станом здоров`я, застосовується вимога щодо нотаріального округу. Також вона підтверджує, що заповіт був посвідчений нею з дотриманням вимог ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, складений на прохання [PERSON] у письмовій формі та з його слів. Заповіт був ним прочитаний о 12 год. 20 хв. 02 червня 2017 року та особисто підписаний о 12 год. 40 хв. того ж дня, місцем посвідчення заповіту є її робоче місце за адресою: [ADDRESS] . Також вказує, що особу [PERSON] нею було встановлено за паспортом, а за результатами бесіди із ним також встановлено його здатність усвідомлювати, що він звернувся до нотаріуса, хоче скласти саме заповіт, яке майно та кому заповісти. Тобто, нею було встановлено дієздатність [PERSON] та його особисту волю заповісти своє майно вказаній ним особі, а також роз`яснено [PERSON] його право на скасування та зміну заповіту. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] в с. Капустин Старокостянтинівського району Хмельницької області помер [PERSON] , який для позивача [PERSON] був батьком. На день своєї смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав один по [ADDRESS] . 02 червня 2017 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Лаврентьєвою В.В., зареєстрований в реєстрі за №817, згідно якого усе належне йому на день смерті майно заповів [PERSON] 24 липня 2018 року за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Сарело Т.П. заведено спадкову справу №35/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.53-87). Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року [PERSON] визначено додатковий строк - три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.105-107). [INFO] [PERSON] , у межах визначеного судом додаткового строку, подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги по закону до майна померлого [INFO] [PERSON] , а відповідач [PERSON] є його спадкоємцем за заповітом. Спадкоємці [PERSON] за заповітом і за законом прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, тощо). Згідно зі ст.13-1 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.41 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Аналогічні положення закріплено у главі 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, згідно якої нотаріальні дії можуть вчинюватися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених статтями 9, 53, 55, 60, 66, 72, 73, 94 Закону України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом у межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення державної нотаріальної контори, в якій працює державний нотаріус, або приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. Порядок посвідчення заповітів регулює стаття 56 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), згідно якої нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Норми Закону України «Про нотаріат», а також норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, на момент посвідчення заповіту [PERSON] не містили заборони щодо посвідчення нотаріусами заповітів у разі проживання заповідача в іншому нотаріальному окрузі. Встановлені обмеження стосувались, в більшості випадків, посвідчення правочинів щодо відчуження нерухомого майна, яке могло вчинятись лише нотаріусом за місцем знаходження такого майна або за місцезнаходженням однієї із сторін відповідного правочину. Вимоги щодо місця посвідчення заповіту пов`язані не з місцем проживання заповідача, а з місцем здійснення нотаріальної діяльності нотаріуса, який посвідчує заповіт, тобто нотаріус має право посвідчувати заповіти в межах свого нотаріального округу або в приміщенні, яке є його робочим місцем, навіть, якщо заповідач проживає в іншій місцевості, яка не входить до нотаріального округу, який обслуговує цей нотаріус. З матеріалів справи вбачається, що робоче місце приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвої В.В. розташоване з адресою: [ADDRESS] . Зі змісту заповіту [PERSON] від 02 червня 2017 року вбачається, що він складений у м. Хмельницький та посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвою В.В. При цьому, заповіт не містить жодного посилання на те, що його посвідчення відбулось за місцем проживання [PERSON] (на території Старокостянтинівського району). Отже, заповіт [PERSON] був складений та посвідчений приватним нотаріусом Лаврентьєвою В.В. у приміщенні, яке є її робочим місцем, в межах свого нотаріального округу, з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, щодо місця посвідчення заповіту. Відповідно до положень глави 3, 4, та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом України «Про нотаріат». Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Зі змісту заповіту [PERSON] від 02 червня 2017 року також вбачається, що заповіт о 12 год. 20 хв. 02 червня 2017 року складений на його прохання та з його слів нотаріусом за допомогою загально прийнятих технічних засобів, та після прочитання його тексту вголос особисто ним підписаний у двох примірниках. Про те, що [PERSON] особисто прочитав заповіт вголос та підписав його, він власноручно зазначив у заповіті. Підписавши заповіт, [PERSON] також підтвердив, що попередньо ознайомлений нотаріусом з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, що усвідомлює природу цього правочину та значення своїх дій, що перебуває у здоровому розумі та при ясній пам`яті, діє вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, що не страждає на захворювання, які перешкоджають усвідомленню суті цього правочину та не обмежений у встановленому порядку у праві укладати правочини, що йому нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст.1233, 1234, 1241, 1248, 1254, 1307 ЦК України, про що зазначено безпосередньо у заповіті. При посвідчені заповіту приватним нотаріусом Лаврентьєвою В.В. було встановлено особу [PERSON] згідно паспорту, перевірено його дієздатність та встановлено його особисте волевиявлення заповісти своє майно [PERSON] , про що зазначено у заповіті, а також зафіксовано, що заповіт складений нею зі слів [PERSON] , до підписання заповіту особисто ним прочитаний вголос та власноручно ним підписаний в її присутності о 12 год. 40 хв. 02 червня 2017 року. Отже, даний заповіт був посвідчений із дотриманням вимог статей 1247, 1248 ЦК України та положень глав 3, 4, та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5. Відповідно до положень ч.1, ч.5 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Посилаючись на те, що заповіт від 02 червня 2017 року не відповідав дійсному волевиявленню [PERSON] , був вчинений всупереч його волі, під впливом фізичного та психологічного тиску з боку [PERSON] та [PERSON] , позивач, на підтвердження вказаних ним обставин, не надав суду жодних належних та допустимих доказів. Натомість, судом встановлено, що заповіт від 02 червня 2017 року був складений [PERSON] у присутності нотаріуса, який є гарантом того, що волевиявлення особи було спрямоване саме на вчинення даного правочину. Крім того, наявність психічного, а тим більше фізичного насильства проявляється у певних активних діях щодо особи, на яку здійснюється такий тиск, й такі дії мають бути зафіксовані. Проте, жодного доказу таких дій ні з боку [PERSON] , ні з боку [PERSON] , яка взагалі не є стороною даного правочину, позивачем суду не надано. Доводи представника позивача [PERSON] про те, що заповіт було посвідчено у період загострення у [PERSON] хвороби та його перебування у пригніченому, критичному стані, що позбавляло його можливості виразити свою дійсну волю, також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Так, згідно довідки Старокостянтинівської ЦРЛ №1377 від 27 серпня 2018 року, виписок з медичної картки [PERSON] (а.с.125-130) вбачається, що [PERSON] хворів на хронічне обструктивне захворювання легень, в зв`язку із чим періодично перебував на лікуванні у Старокостянтинівській ЦРЛ, зокрема, до посвідчення заповіту - з 20.12.2016 по 10.01.2017, після посвідчення заповіту - з 11.06.2017 по 29.06.2017 року . У день посвідчення заповіту - 02 червня 2017 року [PERSON] на лікуванні не перебував, а наявне у нього хронічне захворювання за медичними показниками не позбавляло його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, й жодним чином не впливало на його волевиявлення. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Призначення [PERSON] спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. Волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача спадкоємцем майна відповідало його внутрішній волі. Отже, досліджені судом докази вказують на те, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми та посвідчення - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання (м. Хмельницький, 02 червня 2017 року о 12 год. 40 хв.), посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвою В.В., у приміщенні, яке є робочим місцем нотаріуса, при посвідчені заповіту нотаріусом було встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність та встановлено волевиявлення щодо складання саме заповіту, роз`яснено заповідачу зміст ст.ст.1233, 1234, 1241, 1248, 1254, 1307 ЦК України та посвідчено особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України. Оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при складанні та посвідченні заповіту, тому у суду відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, через що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до роз`яснень, даних у п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Отже, приватний нотаріус Лаврентьєва В.В., яка посвідчила оспорюваний заповіт, є неналежним відповідачем у даній справі, тому в задоволенні позовних вимог щодо неї слід відмовити.

Outcome: dismissed