Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилаючись на те, що в провадженні СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебували на розгляді матеріали кримінального провадження №12019040630001186 від 11.07.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1, ч.3 ст.197-1, ч.4 ст.358 КК України. В рамках вищезазначеного кримінального провадження, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2019 було накладено арешт на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] та [PERSON] . На теперішній час кримінальна справа закрита, а тому позивач просила суд звільнити з-під арешту нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . В ході судового розгляду, до суду з позовом звернулася [PERSON] , в якості третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області про зняття арешту з майна, посилаючись на ті ж обставини, що і [PERSON] . Ухвалою суду від 19 листопада 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.40). Ухвалою суду від 04 лютого 2020 року до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області, про зняття арешту з майна, прийнято позов третьої особи [PERSON] до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області, про зняття арешту з майна, об`єднано їх в одне провадження (а.с.85). Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с.95). 14 лютого 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення суду. В судове засідання позивач та тертя особа не з`явилися, представником позивача та третьої особи - адвокатом Кречетниковою О.А. до суду надано заяву з проханням розглядати дану справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, надавши суду відзив на позов, в якому зазначив, що 30.10.2019 постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП кримінальне провадження №12019040630001186 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Відповідно до ч.2 ст. 40 КПК України, дії щодо скасування арешту майна до повноважень слідчого не віднесено, а відповідне клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час провадження - судом. Утім, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів звернення до слідчого судді із клопотання про скасування арешту майна або неможливості здійснити таке звернення до суду. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Прокуратури Дніпропетровської області Ягольник Г.В. в судовому засідання підтримала наданий суду відзив. Додатково зазначила, що оскільки кримінальне провадження №12019040630001186 закрито, просила винести рішення згідно вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебували на розгляді матеріали кримінального провадження №12019040630001186 від 11.07.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1, ч.3 ст.197-1, ч.4 ст.358 КК України. Так, 10.07.2019 до Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП надійшла заява [PERSON] , в якій останній просив прийняти заходи до невстановленої особи, яка самовільно займається будівництвом за адресою: [ADDRESS] , без будь-яких дозвільних документів. Ухвалами слідчих суддів Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2019, справа №199/6810/19, та від 27.08.2019, справа №199/6657/19, накладено арешт на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] із забороною будь-яким особам відчужувати вказане майно, розпоряджатися ним та використовувати його. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 1552564912101) - торгівельний комплекс, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частки кожній. 30.10.2019 постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП кримінальне провадження №12019040630001186 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, утім, прокурором не винесено постанови про зняття арешту з майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Зі змісту ст.386 ЦК України вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Положеннями ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Арешт майна в розумінні КПК України має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Аналогічний висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 72/2904/17-ц. З огляду на зазначене, суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача - Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву про неправомірність звернення позивача та третьої особи з питання зняття арешту з їх майна саме в порядку цивільного судочинства і не вирішення цього питання в порядку КПК України. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує права позивача та третьої особи, внаслідок чого вони позбавлені можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За встановлених судом обставин, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем та третьою особою не ставиться питання розподілу судових витрат, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача та третьої особи.

Outcome: approved