Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить ухвалити рішення про визнання [PERSON] власником розташованих на території Ладинської сільської ради Любомльського району Волинської області земельних ділянок площею 0,88 га, 0,17 га та 0,57 га в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його матері - [PERSON] . Заявлені вимоги обґрунтував тим, що після смерті матері є спадкоємцем першої черги за законом. Спадщину прийняв у встановленому порядку. До складу спадщини увійшла земельна ділянка загальною площею 2,86 га, яка матері була передана у власність рішенням Ладинської сільської ради і це право посвідчене Державним актом серії І-ВЛ №024541. На дві земельні ділянки площею 0,6916 га та 0,5471 за цим Державним актом нотаріус видав йому свідоцтва про право на спадщину, а у видачі свідоцтв на решту земельних ділянок площею 0,88 га, 0,17 га та 0,57 га відмовив, оскільки розпорядженням Любомльської райдержадміністрації від 24.04.2003 року за №124 право власності на ці земельні ділянки було припинено за добровільною відмовою від них їх власника, тобто його матері. Відповідні зміни у межах і розмірах земельної ділянки були внесені до Державного акту. Однак передбаченого ст.142 ЗК України порядку відмови власника від земельної ділянки і передачі її у власність державі виконано не було, оскільки угода між матір`ю та Любомльською райдержадміністрацією про відчуження земельної ділянки не укладалась і нотаріально не посвідчувалась, а в Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності зареєстрований лише вищевказаний Державний акт під №63. Тому Любомльська райдержадміністрація не набула права власності на спірні земельні ділянки, а у матері це право власності не припинилося і після її смерті земельні ділянки увійшли до складу спадщини. В судове засідання учасники справи не з`явились. Позивач в позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності. Вишнівський сільський голова, як представник відповідача, в канцелярію суду подав заяву про повне визнання позову та розгляд справи за відсутності представника Ради. Голова Любомльської райдержадміністрації, як представник третьої особи, в канцелярію суду подав заяву про проведення судового розгляду справи за відсутності представника райдержадміністрації. За таких обставин суд провів розгляд справи в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за наявними матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 22.05.2014 року стверджено, що заповіту [PERSON] за життя не складала. Передбаченим ст.1261 ЦК України спадкоємцем першої черги за законом є її син, позивач [PERSON] , що підтверджується копією рішення Любомльського районного суду від 06.10.2014 року у справі №163/2597/14-ц. Позивач спадщину після смерті матері прийняв в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що доводиться копією спадкової справи №89/2014 до майна померлої [PERSON] . Із копії довідки Ладинської сільської ради від 22.05.2014 року встановлено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] , серед іншого, входить Державний акт на право приватної власності на землю серії І -ВЛ №024541, виданий Ладинською сільською радою 28.12.2001 року. Згідно із копією цього Державного акту, [PERSON] на підставі рішення Ладинської сільської ради від 26.12.2001 року №22/2 було передано у приватну власність розташовану на території Ладинської сільської ради Любомльського району земельну ділянку для розширення особистого підсобного господарства площею 2,86 га, яка складається із п`яти ділянок розмірами: 0,88 га, 055 га, 0,69 га, 0,17 га, 0,57 га. За цим Державним актом в.о. завідувача Любомльської державної нотаріальної контори 22.11.2019 року видала позивачу два свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 0,5471 га та 0,6916 га, а на решту земельних ділянок у видачі свідоцтв відмовила згідно постанови від 15.01.2020 року. Із копії Державного акту серії І-ВЛ №024541 вбачається, що до нього на підставі розпорядження Любомльської райдержадміністрації №124 від 24.04.2003 року були внесені зміни щодо земельних ділянок площами 0.88 га, 0.57 га, 0.17 га. На підставі копії архівного витягу встановлено, що розпорядженням Любомльської райдержадміністрації від 24.04.2003 року №124 «Про припинення права власності на земельні ділянки» припинено право власності на земельну ділянку у зв`язку із добровільною відмовою на території Ладинської сільської ради, зокрема, громадянці [PERSON] , площею 1,62 га, в тому числі сіножать - 1,45 га, з них: в ур. За максимівським - 0,88 га, ур. Михайлове - 0,57 га, пасовище - 0,17 га в ур.35. Визначено [PERSON] повернути земельні ділянки в стані, придатному для сільськогосподарського використання; районному відділу земельних ресурсів - внести зміни в земельно-облікові документи та державні акти на право приватної власності на землю. Рішенням Любомльського районного суду від 06.10.2014 року у справі №163/2597/14-ц встановлено юридичний факт про те, що виданий на ім`я [PERSON] Державний акт серії І-ВЛ №024541 від 28.12.2001 року на право власності на землю, належить [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно із ст.140 ЗК України, в чинній на дату прийняття Любомльською райдержадміністрацією розпорядження від 24.04.2003 року редакції, підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, добровільна відмова власника від права на земельну ділянку. Порядок припинення права власності на земельну ділянку з цієї підстави визначався статтею 142 ЗК України. Частинами 1 та 2 даної норми було передбачено, що припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі станом на дату прийняття Любомльською райдержадміністрацією розпорядження від 24.04.2003 року регламентувався затвердженою наказом Держкомзему від 04.05.1999 року № 43 Інструкцією. Відповідно до п.3.9 Інструкції у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю. Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України. Згідно із п.3.10 Інструкції, у випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право, повертається до архіву ради або державного органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документа. У відповідній книзі записів (реєстрації) робиться запис про припинення права власності чи користування земельною ділянкою, який посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України (пункт 3.10 Інструкції). Із відповіді Любомльської райдержадміністрації від 21.01.2020 року на адвокатський запит встановлено, що нотаріально посвідчена угода про передачу права власності на земельні ділянки, які належали [PERSON] згідно Державного акту про право власності на землю серії І-ВЛ №024541, не укладалась. За інформацією відділу у Любомльському районі міжрайонного управління у Любомльському та Шацькому районах ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 15.01.2020 року, виданий [PERSON] . Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ВЛ №024541 загальною площею 2,86 га зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №63. На підставі розпорядження Любомльської райдержадміністрації від 24.04.2003 року №124 в Державний акт були внесені зміни із зазначенням площ і номерів земельних ділянок, а самі межі земельних ділянок перекреслені червоною тушшю. Виходячи із наведених законодавчих положень та встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що право власності [PERSON] на земельні ділянки на день її смерті не припинилось, оскільки у передбаченому ст.142 ЗК України порядку угода про передачу права власності на ці земельні ділянки між нею і Любомльською райдержадміністрацією не укладалась, нотаріально не посвідчувалась і її державна реєстрація на нового власника не здійснювалась, а в книзі записів (реєстрації) Державних актів на право власності на землю відповідного запису про припинення її права власності не вчинено. Саме по собі розпорядження Любомльської райдержадміністрації від 24.04.2003 року №124 не є підставою для припинення права власності на земельні ділянки та відносно [PERSON] вичерпало свою дію через неможливість виконання положень ст.142 ЗК України у зв`язку зі смертю останньої. Отже, у відповідності до ст.1218 ЦК України належні спадкодавцю [PERSON] згідно Державного акту серії І-ВЛ №024541 земельні ділянки площею 0,88 га, 0,17 га та 0,57 га входять до складу спадщини після її смерті та спадкуються позивачем на загальних підставах. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України установлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, з`ясовані і належним чином підтверджені обставини справи свідчать, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому фактичні обставини, на які позивач покладається як на підставу своїх вимог, суд вважає доведеними, а заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків сплаченого ним при поданні позову судового збору.

Outcome: approved