Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим у подальшому, до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» (далі - ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод»), посилаючись на те, що з квітня 2003 року по 30 червня 2017 року він працював на посаді художнього керівника Центра славянської культури у Філіалі «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод». 30 червня 2017 року на підставі наказу №2 від 30 червня 2017 року він був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач зазначав, що на підставі наказу (розпорядження) про надання відпустки за № 95/11 від 13 лютого 2017 року він з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно знаходився в щорічній відпустці, при цьому жодних відпускних не отримав. Стверджував, що на день його звільнення, відповідач не виплатив всі належні йому суми, а саме відпускні за перебування в відпустці з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно, а також компенсацію за шість днів невикористаної щорічної відпустки. У зв'язку із переходом підприємств, які знаходились у м. Донецьк, під «зовнішнє управління» він з родиною виїхав до м. Одеса, де на сьогоднішній день проживає, як внутрішньо переміщена особа. Вказував, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою провести з ним повний розрахунок після звільнення, однак отримував відмову, в обґрунтування якої останній посилався на відсутність його первинних документів. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» (код 30939178, Донецька область, м. Покровськ, вул. Торгівельна 106 А) на його користь не виплачені своєчасно відпускні у сумі 10059,66 грн.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4174,40 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку у суммі 84 000,00 грн., та моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав свох позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, діючий за довіреністю від 29 грудня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду відзив на позов, в якому просив суд відмовии в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що 17 березня 2017 року в результаті протиправних дій невідомих осіб були захоплені всі промислові та адміністративні будівлі ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод», що знаходиться у м. Донецьк, у зв'язку з чим останній не зміг продовжувати нормальну господарську діяльність, виробничі потужності, майно та первинна документація перебуває у незаконному володінні та під контролем невстановлених осіб. Зазначав, що Указом Президента України № 62/2017 від 15 березня 2017 року було припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей до повернення захоплених підприємств до функціонування відповідно до законодавства України. Отже, рішенням РНБО, затвердженого Указом Президента України, офіційно визнаний факт захоплення підприємств, які знаходяться на території проведення АТО. Крім того, факт захоплення ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» підтверджується витягом з кримінального провадження N 12017050410000777. У зв'язку з неможливістю здійснювати виробничу діяльність в м. Донецьку та забезпечити безпечні умови праці працівникам підприємства, рішенням Наглядової ради від 17 березня 2017 року було прийнято рішення о ліквідації філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ». За таких умов учасниками підприємства було здійснено перереєстрацію відповідача у м. Покровську Донецької області, де органи державної влади України у повній мірі здійснюють свої повноваження. Таким чином, у зв'язку зі втратою можливості використання та доступу до фінансової, бухгалтерської та податкової інформації, статистичної звітності, інформації про працівників філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ», архівним даним, документам обліку та нарахування заробітної плати тощо, підприємство взагалі не має відомостей щодо кількості працівників та не має можливості ідентифікувати осіб, що виконували трудові обов'язки на філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ», у тому числі трудових відносин з позивачем. З метою максимально можливого в ситуації, що склалась, врегулювання трудових відносин, відповідач 27 червня 2017 року видав наказ, яким запропонував працівникам Філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ» 30 червня 2017 року з'явитись о 8 годині для оформлення трудових відносин за угодою сторін у зв'язку з ліквідацією філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ» за адресою: м. Покровськ, Донецької обл., вул. Торгівельна, 106а. Крім того, в наказі № 1 від 27 червня 2017 року відповідачем було зазначено, що відсутність працівника у вищезазначений час, вважається згодою працівника на припинення трудових відносин з підприємством за згодою сторін. Також, для належного повідомлення працівників Філії «Металургійний комплекс» адміністрацією відповідача зроблено відповідне повідомлення на офіційному сайті ПрАТ «ДМЗ» та опубліковано оголошення у Регіональній газеті «Маяк» випуск № 26 від 29 червня 2017 року. Відповідач стверджував, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, в тому числі територіям м. Донецьку, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинам, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами договору (контракту) законодавчими та іншими нормативними актами. Оскільки, позивач у встановлені наказом № 1 від 27 червня 2017 року строки за вказаною адресою відповідача не з'явився та не надав будь-яких заперечень щодо припинення трудових правовідносин за угодою сторін, то слід вважати, що позивач надав відповідну згоду на звільнення. Вказував, що позивач не надає жодного належного та допустимого доказу щодо надання йому щорічної відпустки в розумінні статей 77, 78 ЦПК України. Крім того, зазначав, що через втрату можливості використання та доступу до фінансової, бухгалтерської, статичної звітності, інформації про працівників, документів обліку та нарахування заробітної плати, відсутністю первинних документів, відповідач не має можливості підтвердити чи спростувати дійсність надання позивачу вищезазначеної відпустки. Таким чином, за думкою відповідача позовні вимоги позивача щодо стягнення відпускних в розмірі 12432,15 грн. задоволенню не підлягають. Стверджував, що втрата контролю та доступу ПрАТ «ДМЗ» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м. Донецьк, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, фактичне зневолювала можливість виконати зобов'язання перед працівниками згідно ст. ст. 47, 116 КЗпП України, а саме 30 чеврня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, що є підставою для звільнення від відповідальності зобов'язальної сторони. Отже існують форс-мажорні обставини, які є підставами для звільнення відповідача від відповідальності зобов'язальної сторони. Відповідно до сертифікату Торгово-промислової палати України від 26 версня 2014 року № 651 встановлено, що за інформацією Служби безпеки України прийнято рішення щодо проведення в Донецькій області АТО. На підставі наданих документів, відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з 1 серпня 214 року для ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» для здійснення господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавства, яке стосується справляння та сплати податків та обов'язкових платежів; на момент видачі сертифіката обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, за думкою відповідача, та стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю вини відповідача (а.с. 54-61, 165). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що з квітня 2003 року по 30 червня 2017 року позивач працював на посаді художнього керівника Центра славянської культури у Філіалі «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод», та з 30 червня 2017 року був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу за №2 від 30 червня 2017 року, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 7-10). Встановлено, що [PERSON] з 30 червня 2017 року був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін Наказом за №2 від 30 червня 2017 року (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що позивач з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно знаходився в щорічній відпустці, що підтверджується наказом (розпорядження) про надання відпустки за № 95/11 від 13 лютого 2017 року (а.с. 11). За твердженям позивача в судовому засіданні, відповідач не виплатив йому відпускні, а також не здійснив остаточний розрахунок при звільненні. Судом встановлено, що ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» є юридичною особою, дії на підставі статуту, має свою печатку, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (а.с. 36-41,72-74). Встановлено, що 17 березня 2017 року в результаті протиправних дій невідомих осіб були захоплені всі промислові та адміністративні будівлі ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод», що знаходиться у м. Донецьк, у зв'язку з чим підприємство не має можливості продовжувати нормальну господарську діяльність, виробничі потужності, майно та первинна документація перебуває у незаконному володінні та під контролем невстановлених осіб. Указом Президента України № 62/2017 від 15 березня 2017 року припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей до повернення захоплених підприємств до функціонування відповідно до законодавства України. Рішенням РНБО, затвердженого Указом Президента України, офіційно визнаний факт захоплення підприємств, які знаходяться на території проведення АТО. Крім того, факт захоплення ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» підтверджується витягом з кримінального провадження № 12017050410000777. Встановлено, що у зв'язку з неможливістю здійснювати виробничу діяльність в м. Донецьку та забезпечити безпечні умови праці працівникам підприємства, рішенням Наглядової ради від 17 березня 2017 року було прийнято рішення про ліквідацію філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ». Дані обставини стали причиною здійснення учасниками підприємства перереєстрацію ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод», у м. Покровську, Донецької області, де органи державної влади України у повній мірі здійснюють свої повноваження. Відповідно до наказу ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод філія «Металургійний комплекс» № 1 від 27 червня 2017 року у зв'язку з неможливістю здійснювати виробничу діяльність в м. Донецьку і забезпечити безпечні умови праці працівникам підприємства, прийнято рішення про ліквідацію (закриття) філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод», запропоновано працівникам філії 30 червня 2017 року з'явитись до 8.00 для оформлення припинення трудових відносин за угодою сторін у в'язку з ліквідацією філії, за адресою: м Покровськ, вулиця Торгівельна, 106а (а.с. 12-13). Наказом ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» філія «Металургійний комплекс» № 2 від 30 червня 2017 року робітники філіалу звільнені за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 30 червня 2017 року (а.с. 67). Згідно ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Сертифікатом (висновком) № 651 про настання обставин непереборної сили Торгово-промислова палата України відповідно до пунктів 100.4 і 10.5 статті 100 Податкового кодексу України засвідчила настання обставин непереборної сили з 1 серпня 2014 року ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, як стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) Торгово-промисловою палатою України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с. 70-71). В підтвердження факту перебування позивача у трудових відносин з ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» останнім була надана незавірена копія трудової книжки [NUMBER], а також виписки із зарплатного карткового рахунку позивача про нарахування йому відповідачем заробітної плати з січня 2016 року по лютий 2017 року (а.с. 7-10,127-138, 143). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України відносно [PERSON] встановлено, що страхувальником «Донецьксталь» - металургійний завод» (код 30933178), філією «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» (код 34850132) за застраховану особу, а саме за позивача сплачувались страхові внески в період часу з 2003 року по липень 2017 року, що підтверджує факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, і поширення, зокрема, на позивача як на працівника ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» наказів № 1 від 27 червня 2017 року та № 2 від 30 чеврня 2017 року (а.с. 30-33). З наказу ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод філія «Металургійний комплекс» № 2 від 30 чеврня 2017 року вбачається, що членами Наглядової ради прийнято рішення про ліквідацію (закриття) філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» та створено комісію з ліквідації філії «Металургійний комплекс» Товариства. Як було зазначено раніше, в наказі відповідача №1 від 27 червня 2017 року працівникам філії пропонується у зв'язку з ліквідацією філії 30 червня 2017 року з'явитись до 8.00 для оформлення припинення трудових відносин за угодою сторін. В судовому засіданні встановлено, та сторонами не заперечується факт припинення трудових відносин між позивачем та ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод філія «Металургійний комплекс» № 2 відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. Факт припинення трудових відносин між позивачем та ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод філія «Металургійний комплекс» №2 відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, також підтверджується відзивом відповідача на позовні вимоги позивача та записом у трудовій книжці позивача (а.с. 56). За таких обставин суд прийшов до висновку про те, що позивач дійсно працював на ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод філія «Металургійний комплекс» з квітня 2003 року, та 30 червня 2017 року на підставі наказу №2 від 30 червня 2017 року був звільнений з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Оскільки позивач не заперечує та не оскаржує факт припинення трудових відносин з відповідачем за угодою сторін, то суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає за необхідне зазначити, що той факт, що ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» в результаті незаконних дій втратило контроль над виробничими потужностями не може бути підставою для погіршення становища працівників, а саме не виплати позивачу при звiльненнi всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, організації. Зі змісту позовних вимог вбачається, що відповідач не виплатив позивачу відпускні за період його перебування у відпустці, а саме з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно у сумі 10059,66 грн.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4174,40 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку у суммі 84 000,00 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. Отже, суд вважає, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога останнього щодо їх виплати є трудовим спором між учасниками трудових правовідносин. З матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечує факт перебування позивача у відпустці в період з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно та справжність наказу (розпорядження) про надання позивачу відпустки за № 95/11 від 13 лютого 2017 року з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно, але при цьому на підтвердження своїх заперечень не надав будь яких доказів, які б свідчили про зворотнє, хоча тягар доказування лежить на відповідачеві, як роботодавці. Судом встановлено, і матеріалами справи підтверджується, що відповідач щомісячну заробітну плату виплачував своїм працівникам не регулярно. Дані факти були підтверджені позивачем в судовому засіданні. Отже, суд припускає, що при наданні позивачу відпустки, відповідач в порушення вимог Закону України «Про відпустки» не виплатив своєчасно позивачу відпускні, а при його звільненні не здійснив з ним повний розрахунок, хоча зобов'язаний був це зробити. Частиною 11 статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Як вбачається із частини 2 статті 21 вказаного вище Закону, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацем першим пунктом 7 вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Згідно виписки із зарплатного карткового рахунку позивача вбачається, що останньому була перерахована на його картковий рахунок заробітна плата за мінусом податків з січня 2016 року по лютий 2017 року включно. Оскільки відповідач не надав позивачу довідку про заробітну плату останнього, то суд для визначенна розрахунку заборгованості по відпускним, приймає в якості доказів нарахування позивачу заробітної плати, виписку із його зарплатного карткового рахунку. Відповідно до розрахунку заробітна плата позивача за попередні 12 місяців, тобто з лютого 2016 року по січень 2017 року, складала 95381,43 грн. Середня денна заробітна плата складає: 260,60 грн. (95381,43 грн. : 366 дн.). Отже, сума відпускних складає: 7036,33 грн. (260,60 х 27 дн.), які позивач повинен виплатити позивачу. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь які докази того, що відповідачем відповідно до вимог ст.116 КЗпП України була здійснена в день звільнення позивача виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, організації. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При визначені розміру середнього заробітку суд враховує той факт, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав через шість місяців після звільнення, хоча міг це зробити раніше. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України відносно [PERSON] встановлено, що йому була нарахована заробітна плата за січенкь 2017 року -13291,83 грн., лютий 11079,23 грн. (а.с.30-33). Отже середня місячна заробітна плата позивача за два останніх місяці складає 12185,53 грн. Середня денна заробитна плата складає 399,52 грн. Час затримки розрахунку при звільненні складає - 14 місяців, тобто 426 календарних днів. Суд визначає що компенсація середнього заробітку за час затримки мала б бути визначена у розмірі - 170195,52 грн. (399,52 грн. х 426). В контексті ст. 117 КЗпП України при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Зазначене згоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі №6-259цс17. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, з урахуванням вищевказаної правової позиції щодо співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає, що у відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку буде спів мірним стягнення на його користь з відповідача - 36755,84 грн. Що стосується позовних вимог позивача про виплату йому компенсація за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2017 року по 30 чеврня 2017 року, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. В процесі судового розгляду встановлено, що позивач після закінчення відпустки, а саме з 27 березня 2017 року на підприємстві не працював, вимоги до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 березня 2017 року по 30 червня 2017 року не заявляв. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки позивач у період з 27 березня 2017 року по 30 червня 2017 року не працював, та не перебував у вимушеному прогулі, тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року, слід відмовити. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Отже суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України, оскільки внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, що встановлено в судовому засіданні, позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних з допущеною відносно нього несправедливістю, було втрачено його нормальні життєві зв'язки, оскільки він був позбавлений можливості заробляти гроші, і все це вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини осіб, які завдали моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди підлягають задоволенню і з відповідача слід стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовій збір по справі складає 704,80 грн., які позивачем при зверненні до суду сплачено не було, оскільки він звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial