Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У своїй позовній заяві позивач вказав на те, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] ,який придбав , згідно договору купівлі-продажу , у вересні 2009 р. Після чого відразу запропонував відповідачу [PERSON] переїхати разом з дітьми для спільного проживання. Позивач надав згоду на реєстрацію у його будинку відповідачам . В 2014 році відповідач забрала дітей та виїхала з села до м.Харкова . З вказаного часу , відповідачі у будинку позивача не проживають. Як власнику будинку, йому належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомістю. Однак відповідачі в добровільному порядку зніматися з реєстрації не бажають та на сьогоднішній день місце їх проживання, взагалі не відомо. Прохав визнати відповідачів такими , що втратили право користування житлом та зобов»язати Качалівську сільську раду зняти відповідачів з реєстрації . Позивач у судовому засіданні позов підтримав частково , просить задовольнити в частині визнання відповідачів такими , що втратили право користування житлом , в частині зобов»язання сільської ради зняти відповідачів з реєстрації відмовився . Відповідачі до суду не з»явилися , про причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час і місце розгляду справи у встановлений законом спосіб та строк, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та розписки про отримання судових повісток . Зі згоди позивача , суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , прохав вирішити справу на розсуд суду. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Краснокутського БТІ від 02.09.2009 р., [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу , посвідченого Краснокутською державною нотаріальною конторою 01.09.2009 року. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Качалівської сільської ради від 04.01.2018 р., по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] разом з [PERSON], [PERSON] , [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] з 29.09.2009 р. .Вказані особи родичами [PERSON] не являються. Актом складеним депутатом Качалівської сільської ради в присутності двох сусідів від 05.01.2018 року підтверджується, що [PERSON], [PERSON] , [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] у житловому будинку [PERSON] по [ADDRESS] зареєстровані , але з весни 2014 р. не проживають. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили в судовому засіданні ,що дійсно в будинку [PERSON] співмешканка [PERSON] разом зі своїми дітьми зареєстровані , але з 2014 р. не проживають. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що дійсно відповідачі за вище вказаною адресою зареєстровані , але не проживають на протязі тривалого часу , добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають , що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . Тому суд вважає , що позов [PERSON] законний , обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved