Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про визнання за нею права на приватизацію земельної ділянки площею 0,38 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, в порядку спадкування за заповітом після смерті 27.12.2003 року її матері [PERSON], та встановити юридичний факт про те, що її батьки - [PERSON], який помер 02.04.2003 року, та [PERSON], яка померла 27.12.2003 року, були чоловіком і дружиною. Вимоги обґрунтовано тим, що рішенням виконкому Вишнівської сільської ради №50 від 26.12.1992 року [PERSON] була передана в порядку приватизації згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,38 га, на яку права власності за життя він не оформив. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON], яка за життя також не оформила правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку в порядку спадкування. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], спадщину прийняла у встановленому порядку. Через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповіту нотаріусом їй було відмовлено. Тому реалізація її спадкових прав можлива лише в судовому порядку шляхом визнання за нею права на завершення приватизації та реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку. Ствердила, що право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства вона не використала. Крім цього, через розбіжність у написанні по-батькові її батька у свідоцтві про одруження та свідоцтві про смерть, а саме, «Аверьянович» та «Аверкович» оформлення спадщини також є утрудненим, оскільки потребує доведенню, що [PERSON] була його дружиною, відповідно спадкоємцем його майна. В підготовче засідання сторони не зявились. Позивач в позовній заяві просила розглядати справу у її відсутності. Вишнівський сільський голова подав заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника Ради. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідження змісту позовних вимог приводить суд до висновку, що вони відповідають положеннямст.315 ЦПК України, ст.ст.525, 529, 534, 548, 549 ЦК України 1963 року, ст.ст.125, 126, п.1 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України. Враховуючи вказані положення матеріального та процесуального закону, зміст позовних вимог та їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, встановлено підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні та задоволення позовних вимог. Згідно із ст.142 ЦПК України у звязку з визнанням відповідачем позову позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved