Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило через суд зазначений позов до [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 23 вересня 2008 року [PERSON] отримав кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку боргу, проте позичальником в порушення умов договору сплата коштів систематично у визначені строки не здійснювалась в результаті чого виникла заборгованість, а 08 серпня 2013 року позичальник помер, проте спадкоємець [PERSON] [PERSON], яка фактично прийняла спадщину заборгованість станом на час відкриття спадщини не сплатила, тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 08 серпня 2013 року в сумі 6875,61 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 6703,34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 172,27 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин не повідомив, свого представника до суду не направив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Матеріалами справи встановлено, що 23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений договір б/н, який складається з заяви відповідача, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку, з чим відповідач ознайомлений та погодився, про що свідчить його підпис в заяві від 23 вересня 2008 року (а.с.12,13). За умовами цього договору, що є обовязковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк відкриває картковий рахунок та надає держателю платіжну картку типу «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 2000,00 грн., який за умовами п.п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг до серпня 2013 року збільшений до 6703,34 грн., зі сплатою за користування коштами 3% на місяць з розрахунку 360 днів на рік на строк дії картки зі сплатою щомісячних платежів (п.5 заяви про надання кредиту). [PERSON]В, приєднавшись до цього договору на умовах ст.634 ЦК України, отримавши 23 вересня 2008 року платіжну картку з коштами в ліміті 2000,00 грн., що підтверджується заявою позичальника та випискою по рахунку банку (а.с.12-13), зобов'язався повернути банку кредит (грошові кошти), сплатити проценти за його користування, винагороди та комісії, виходячи з встановленого/збільшеного/зменшеного банком ліміту коштів відповідно до умов Заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку (п.7 заяви, п.6.5, п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг). За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки відповідно до ст. ст.1048, 1056-1 цього Кодексу України. Суд за браком доказів підтвердження [PERSON] виконання зобов'язання за правилами ст. 545 ЦК України дійшов висновку згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України про відсутність сумнівів в правильності перевірених в судовому засіданні розрахунків суми грошового боргу, виконаних позивачем (а.с.5-11), які з огляду на не спростовану вірогідність відомостей про сплачені позивачу суми виключають добросовісність [PERSON], що відповідачем не заперечувалось та не спростовано. Оскільки іншого не доведено, суд дійшов висновку, що [PERSON] в порушення ст.ст. 526, 530, 1049, 1054, 10561 ЦК України не сплачував тіло кредиту і з порушенням ст. 529 ЦК України відступив від умов про частину, виконуваного обов'язку, і строків виконання, у зв'язку з чим станом на 08 серпня 2013 року прострочив виконання згідно з ст. 612 цього Кодексу щодо повернення позивачу частини кредиту в сумі 6703,34 грн., відсотків в сумі 172,27 грн. Разом з тим, судом встановлено, що 08 серпня 2013 року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ вчинено 14 серпня 2013 року актовий запис № 5567 і видано свідоцтво серії І-КИ №523287 (а.с.68 зворот). Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини згідно зі ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, ст.ст. 1219, 608 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, а зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підставі даних паспортів [PERSON] і [PERSON], що в копіях наявні в матеріалах справи (а.с.26-27, 28-29) судом встановлено, що станом на 19 грудня 2008 року спадкодавець [PERSON] з 16 серпня 2005 року, був зареєстрований [INFO], а [PERSON] за цією ж адресою з 17 грудня 1985 року. Між тим, за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 23 березня 2015 року відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] з 23 січня 2015 року (а.с.66). Будь-яких доказів того, що відповідач станом на день відкриття спадщини була зареєстрованою та проживала разом зі спадкодавцем позивач відповідно до своїх обов?язків за ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав, роз?ясненими судом правами відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України не скористався, відповідних клопотань не подавав. Так само, позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідач є спадкоємцем першої або іншої черги, а посилання представника позивача на те, що згідно відмітки у паспорті відповідача вона є дружиною спадкодавця з 14 вересня 1985 року, а відтак, спадкоємцем першої черги, є припущенням, оскільки такі відомості банком отримані ще 19 грудня 2008 року, що підтверджується штампом банку з датою на копіях паспортів [PERSON] і [PERSON], а станом на день відкриття спадщини доказів перебування у шлюбі відповідача зі спадкодавцем не надано. Розв?язуючи спір у даній справі, суд виходить з того, що прийняття спадщини або її неприйняття є право спадкоємця, а не його обв?язком, оскільки у разі наявності спадкового майна спадкоємець приймає як спадкове майно, права, так і зобов?язання спадкодавця в повному обсязі, при цьому, належить взяти до уваги, що за ст. 316, 319, 328 ЦК України право власності, зокрема і на спадщину, є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власність зобов?язує і набувається на підставах, що не заборонені законом, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, тому набуття права власності є правом особи і діючий ЦК України не передбачає можливість примусово обтяжити особу власністю, хоч би і спадщиною. Так, за даними спадкової справи №87/2014 щодо майна [PERSON], заведеної 07 березня 2014 року, з заявою про прийняття або відмову від спадщини до П?ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори після смерті 08 серпня 2013 року [PERSON] ніхто не звертався, заповіту останній не складав (а.с.68-73), а ПАТ КБ «ПриватБанк» з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України звернулося лише 07 березня 2014 року. Відомості про наявність спадкового майна в межах вартості якого за ст. 1282 ЦК України можливо задовольнити вимоги кредитора спадкодавця у разі наявності спадкоємців, що прийняли спадщину, матеріали справи не містять та позивачем відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказів таких обставин суду не подано. Відтак, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача про наявність спадкового майна, фактичне прийняття відповідачем спадщини після [PERSON] та, відповідно, і підстав для стягнення з неї заборгованості по зобов?язаням спадкодавця. Крім того, приймаючи до уваги положення ст.1281 ЦК України позивачем у позові не наведено обставин того, коли позивачу стало відомо про відкриття спадщини, зважаючи на те, що з відповідною заявою до нотаріальної контори банк звернувся лише 07 березня 2014 року. Так само не зміг пояснити цих обставин та надати відповідні докази в судовому засіданні і представник позивача. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозвязку на предмет належності, допустимості, достатності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed