Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірними рішеннями, діями і тривалою неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача. Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, останнього разу 18.10.2017 року, позивач просить суд: 1) захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої йому винесення незаконних рішень, діями та неправомірною бездіяльністю відповідача, застосувавши при розгляді його позову практику Європейського суду з прав людини і національного суду України; 2) стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 328860 грн., спричинену йому відповідачем в результаті неправомірної довготривалої бездіяльності при імітації розслідування по кримінальному провадженню. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2013 року на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2013 року посадовою особою органу державної влади - слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Олефір О. А. заяву [PERSON] про кримінальне правопорушення, вчиненого у групі засновниками ТОВ фірма «Ідалія» [PERSON] було внесено в ЄРДР №12013220460001974 за ч. 1 ст. 384 КК України. Проте відповідач довгий час навмисно неправомірно вчиняє бездіяльність, в результаті чого досудове розслідування по даному кримінальному провадженню до теперішнього часу волокіта та імітація. В порушення ч. 2 ст. 55 КПК України відповідач навмисно не видав пам'ятку про права та обов'язки потерпілого і не допитав в якості такого, чим навмисно позбавив його права на доступ до правосуддя. Тільки 16.01.2014 року відповідачем була вручена пам'ятка про права та обов'язки потерпілого і позивач був допитаний. Після чого кримінальне провадження неодноразово передавалось іншим слідчим, які продовжували неправомірно бездіяти, ухилялись від проведення певних слідчо-процесуальних дій, викладених в його клопотаннях, і в теперішній час дане кримінальне провадження як і раніше неправомірно знаходиться без руху. За фактом неналежного виконання своїх службових обов'язків позивач неодноразово звертався в прокуратуру Фрунзенського району м. Харкова з проханням зобов'язати відповідача активізувати розслідування, проте прокуратура не відреагувала належним чином, як того вимагає статті 36 КПК України. Моральна шкода спричинена позивачу і тим, що через незаконні дії та протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача позивач втратив віру в законність та справедливість влади, в свою соціальну безпеку. Вважає, що своїми умисними довготривалими незаконними діями та бездіяльністю відповідач спричинив моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 328860 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - Головного Управління Національної поліції в Харківській області Маслош С. В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, надав до суду письмовий відзив на уточнений позов [PERSON] у якому зазначив, що із аналізу позовної заяви та інформації по кримінальному провадженню встановлено, що до 07.11.2015 року досудове розслідування за даним кримінальним провадженням здійснювалось слідчим підрозділом Фрунзенського РВ ГУМВС України в Харківській області. Головне управління Національної поліції України в Харківській області не є правонаступником ГУМВС України в Харківській області, в зв'язку з чим ГУНП в Харківській області не може відповідати за можливі, як на думку позивача, неправомірні дії колишніх посадових осіб Фрунзенського РВ ГУМВС України в Харківській області. Тільки після 07.11.2015 досудове розслідування по кримінальному провадженню №12013220460001974 почали проводити слідчі Фрунзенського відділу поліції ГУНІІ в Харківській області. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що внаслідок неналежного та несвоєчасного проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12013220460001974, в якому він є потерпілим, йому спричинено моральну шкоду. У квітні 2016 року на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42016220000000348 було внесені відомості за заявою [PERSON] щодо службової недбалості з боку слідчого Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області під час здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12012220460000012 від 21 листопада 2012 року та № 12013220460001974 від 15 травня 2013 року. Слідчим відділом слідчого управління прокуратури Харківської області неодноразово виносились постанови про закриття кримінального провадження №42016220000000348 у зв'язку із відсутністю в діянні слідчого Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Вироком Фрунзенского районного суду м. Харкова від 25.01.2012 по справі №1-610/2011 та №2033/1-610/11 визнано винним [PERSON] та призначено покарання. У вироку надано оцінку показанням [PERSON] та інших осіб. Вказаний вирок набрав законної сили 10.02.2012 року. Також у рішенні по господарській справі №27/129-10 від 07 травня 2010 року ухвалено Господарським судом Харківської області надано оцінку діям та поясненням викладеним у позовній заяві [PERSON] та визнано недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Ідалія» про призначення на посаду генерального директора ТОВ фірми «Ідалія» [PERSON], та призначення на посаду директора ТОВ фірми «Ідалія» [PERSON].. Рішення набрало законної сили 18.05.2010 року. Однак, незважаючи на викладені обставини досудове розслідування у кримінальному проваджені №12013220460001974 триває. 03.01.2017 року Харківською місцевою прокуратурою №3 Харківської області винесено постанову про об'єднання матеріалів досудових розслідувань. До кримінального провадження №12013220460001974 приєднано кримінальне провадження №221600000000403 від 26.10.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України за фактом рейдерського захоплення нерухомого майна ТОВ «Ідалія». Досудове розслідування у об'єднаному кримінальному провадженню триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, направлені на встановлення всіх обставин учиненого кримінального правопорушення та прийняття в провадженні законного процесуального рішення. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року позивачу відмовлено у визнанні незаконною бездіяльності слідчого СВ Фрунзенського ВИ Індустріального ВП (м. Харків) ГУНП в Харківській області під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013220460001974. На сьогоднішній день відсутні будь-які рішення прокуратури чи суду, якими було б встановлено факт незаконних дій чи бездіяльності або протиправної поведінки працівників ГУНП в Харківській області по відношенню до позивача. Доказом цього є ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року по справі №645/2310/16-к, та постанови прокуратури про закриття кримінального провадження №42016220000000348 у зв'язку із відсутністю в діянні слідчого Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Позивач не може пояснити, якими саме конкретними діями чи бездіяльністю працівників ГУНП в Харківській області йому завдано моральної шкоди, в чому полягає завдана моральна шкода, який її конкретний розмір в кожному випадку. Натомість позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органів досудового розслідування та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди та чим вона підтверджується (висновки лікарів, психологічна експертиза, погіршення стану здоров'я), ні в чому вона полягає у відповідності до статті 23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявність причинного зв'язку між протиправною бездіяльністю слідчих та можливим завданням такої шкоди. З урахуванням викладеного, вважаю позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, тому прошу в позові [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України - Пузіков В. А. приймав участь у розгляді справи попередньо визначеним автоматизованою системою документообігу суду суддею, проте в останнє судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши доводи позивача, представника відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичнихосіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно доприписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, зокрема повідомленням про початок досудового розслідування від 15.05.2013 року, заява [PERSON] про вчинене кримінальне правопорушення, яка надійшла до слідчого відділу Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України розглянута. Згідно ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2013 року заява про кримінальне правопорушення внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 1 ст. 384 КК України. Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України внесено слідчим СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220460001974 (а. с. 7). 16.01.2014 року ст. слідчим СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Максимюк О. Д. допитано [PERSON] в якості потерпілого (а. с. 8-11). При цьому, представником відповідача наголошено, що статус потерпілого [PERSON] присвоєно на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2014 року внаслідок задоволення скарги останнього. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року скаргу [PERSON] задоволено частково, зобов'язано прокуратуру Харківської області внести відомості про кримінальне правопорушення за обставинами викладених у заяві [PERSON] від 12.03.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.05.2016 року скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову слідчого Фрунзенського відділення Індустріального відділу поліції (м. Харків) Головного управління поліції в Харківській області [PERSON] від 25.04.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220460001974 15.05.2013 року скасовано. При цьому, у даному рішенні суду зазначено, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що в рамках проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12013220460001974 з боку слідчого не в повному обсязі виконані вказівки прокурору від 13.10.2014 року в частині вжиття заходів щодо встановлення місцезнаходження та допиту в якості свідка [PERSON], оперативно-розшуковими заходами не перевірена можливість її місцезнаходження за адресою, зазначеної нею під час допитів в рамках інших кримінальних проваджень: [ADDRESS], та за іншими відомими правоохоронним органам адресам: [ADDRESS], [ADDRESS].Крім того, в матеріалах кримінального провадження №12013220460001974 містяться вказівки керівника органу досудового розслідування - заступника начальника ГУ начальника СУ ГУ Національної поліції України в Харківській області від 04.02.2016р., які з боку слідчого взагалі не виконані.За таких обставин слідчий суддя прийшов до висновку, що рішення щодо закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220460001974 15.05.2013 року прийнято слідчим передчасно, а тому вимоги скарги в частині скасування постанови слідчого Фрунзенського відділення Індустріального відділу поліції (м. Харків) Головного управління поліції в Харківській області [PERSON] від 25.04.2016 року про закриття кримінального провадження суд задовольнив. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.05.2016 року заяву [PERSON] про відвід слідчого СВ Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] від розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220460001974 від 15.05.2013 року задоволено частково, усунуто слідчого СВ Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] від розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220460001974 від 15.05.2013 року, зобов'язано керівника органа досудового розслідування призначити нового слідчого по даному кримінальному провадженню. Судом також досліджено інформаційну довідку по кримінальному провадженню №12013220460001974, з якої вбачається, що на теперішній час досудове розслідування у об'єднаному кримінальному провадженні триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, направлені на встановлення всіх обставин учиненого кримінального правопорушення прийняття в провадженні законного процесуального рішення (а. с. 62-67). Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка при встановленні аналогічних обставин викладена Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача порушені і підстави для відшкодування шкоди встановлені ухвалами Фрунзенського районного суду міста Харкова від 07.05.2013 року, 13.05.2016 року, 27.05.2016 року, якими встановлена протиправна бездіяльність органу досудового розслідування з приводу розслідування кримінального провадження №12013220460001974 від 15.05.2013 року. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України з заявами про усунення перешкод, як особі, постраждалої від кримінального правопорушення, на переконання суду, безумовно призвели до моральних страждань позивача, який є особою похилого віку, при цьому визнаний інвалідом 2 групи безстроково. Оскільки у справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена чинними ухвалами суду протиправна бездіяльність слідчих Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (яке в подальшому зазнало перейменування) в частині не виконання своїх службових обов'язків, суд вважає, що у даному випадку застосовуються не спеціальні, передбачені у статті 1176 Цивільного кодексу України, а визначені у статті 1174 Цивільного кодексу України загальні підстави цивільно-правової відповідності за завдану фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. Так, [PERSON] були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв'язку з необхідністю неодноразово звертатись до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується самим встановленим ухвалами суду фактом незаконної бездіяльності слідчих. При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п.п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Згідно з пунктом 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). 02.07.2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII, а тому [PERSON] правильно визначено відповідача - Головне управління Національної поліції в Харківській області, оскільки вказаний орган функціонально замінив Фрунзенський РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області. Так, відповідно до статті 23 вказаного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров'ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання. Вказане дає підстави дійти висновку, що ГУНП в Харківській області, як орган публічної влади за своїм призначенням є правонаступником слідчих органів міліції, які в державі, яка продовжує своє існування, здійснювали таку ж публічну правоохоронну діяльність, тому, з урахуванням вищевказаної норми статті 3 Конституції України про відповідальність Держави перед людиною за свою діяльність, а тому безпідставним є посилання представника відповідача на те, що орган поліції не належний відповідач у даній справі. Стягуючи моральну шкоду на користь [PERSON] суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме винесенням незаконних рішень, тривалої бездіяльності посадових осіб, пов'язаних з невиконанням своїх обов'язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України, а в подальшому і закриття кримінального провадження. Суд відхиляє доводи представника відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, тобто вина органу влади у даному випадку презюмується. Відповідачі всупереч положень ст. 81 ЦПК України не спростували відповідальність держави за завдану у даному випадку моральну шкоду. Згідно статті 280 Цивільного кодексу України , якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При цьому, суд також зважає на те, що в таких спірних правовідносинах презуюмується й факт завдання потерпілому моральної шкоди. Саме з такого розуміння презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов'язку саме відповідача спростувати таку презумпцію в аналогічному спорі виходив Верховний Суд України в постанові від 27 вересня 2017 року по справі №6-1435цс17 за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпортс Україна, Лтд» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, з підстав неправомірного поширення персональної, конференційної інформації, що також є конституційним немайновим правом особи. Проте суд не погоджується із заявленим [PERSON] розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. У пункті 3 Постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 328860 грн., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 7446 грн., тобто у двократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої з 01 січня 2018 року. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірними рішеннями, діями і тривалою неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial