Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

у листопаді 2018 року заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просила суд: встановити юридичний факт, що [PERSON], уродженка міста Біла Церква Київської області, за національністю - полька; зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві внести зміни (доповнення) в актовий запис про народження № 638 від 27.05.1960 року, [PERSON], складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, а саме: в графі національність замість «українка» вказати «полька», а в графі національність батька [PERSON] вказати «поляк», та після внесення мін до актового запису видати [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) повторне свідоцтво про народження; зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві внести зміни (доповнення) в актовий запис про народження доньки [PERSON] № 1239 від 29.07.1988 року, а саме: в графі національність матері замість «українка» вказати «полька», та після внесення мін до актового запису видати Коноваленко - [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) повторне свідоцтво про народження. Заява обґрунтована тим, що її батько за національністю був поляком, проте, при видачі свідоцтва про народження її доньки - [PERSON] помилково її національність вказано як «українка» замість «полька», а у повторному свідоцтві про її народження відомості про національність взагалі відсутні. Звернувшись до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві з усною заявою про доповнення відомостей про національність батька у своєму свідоцтві про народження, їй було рекомендовано звернутись до суду з даного приводу. Зазначила, що прагне відновити та зберегти своє етнічне польське походження відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні», що дасть їй можливість возз'єднатися зі своїми родичами і переїхати в майбутньому до Польщі, має право внести зміни до правовстановлюючих документів із зазначенням належності до польської національності. Ухвалою судді від 12.11.2018 року у справі відкрито провадження. У судовому засіданні заявник підтримала подану заяву та просила суд її задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа - Голосіївський районний у місті Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника, просила винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) Серії [NUMBER] (а.с. 9). Як вбачається із вищезазначеного свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] (національність не вказана) та [PERSON](національність не вказана), що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00002804440 від 14.04.2010 року (а.с. 11-12). Згідно даного витягу національність батька заявника - «поляк», матері - «українка». Батьки заявника - [PERSON]: батько - [PERSON] та мати - [PERSON], за національністю були «поляками» (а.с. 13, 14, 17, 18). Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 17.12.2009 року [PERSON] змінила ім'я на [PERSON] (а.с. 15). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.01.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвища : йому - [PERSON], їй - [PERSON] (а.с. 16). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] батьками останньої є: батько- [PERSON], національність - «русский», мати - [PERSON], - національність - «українка» (а.с. 10). Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ( із змінами, внесеними згідно з Постаново Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «полячка» не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам відповідного походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до польської національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Вимоги заяви про внесення змін до актових записів про народження заявника та її доньки також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. Крім того, вирішення питання про зобов'язання органу РАЦС вчинити певні дії в порядку окремого провадження є неприпустимим, та можливе лише в позовному провадженні з урахуванням необхідності забезпечення судом рівності прав сторін. На підставі викладеного, ст. ст. 11, 24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», Закону України «Про національні меншини в Україні»,

Outcome: dismissed