Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У лютому 2017 року представник [PERSON], який діє в інтересах позивача [PERSON], звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Литий камінь» (надалі по тексту відповідач 1) та АТ «Піреус Банк МКБ» (надалі по тексту відповідач 2), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В., в якому просила визнати недійсним договір іпотеки серія та номер: 813 від 09.02.2012 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце [NUMBER], площею 14 кв.м., машиномісце [NUMBER] площею 23,3 кв.м. в секції 2, розташованих на цокольному поверсі в житловому будинку по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на машиномісце [NUMBER] площею 14 кв.м., машиномісце [NUMBER] площею 23,3 кв.м. в секції 2, розташованих на цокольному поверсі в житловому будинку по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.04.2011 року між ТОВ «Литий Камінь» та [PERSON] були укладені договори купівлі продажу майнових прав на вказані машиномісця. 21.04.2011 року позивачем було сплачено 100% вартості майнових прав на об'єкти будівництва і 22.04.2011 року були видані довідки про повну оплату вартості майнових прав по 278 600 грн. за кожен об'єкт та укладено акти прийому-передачі майнових прав. Таким чином саме з 22.04.2011 року позивач стала власником майнових прав на вказані машиномісця. Після завершення будівництва житлового будинку за нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] та зміною будівельних характеристик будинку, між ТОВ «Литий камінь» та [PERSON] 20.04.2015 року були укладені додаткові угоди до договорів купівлі продажу майнових прав на машиномісця. 20 грудня 2016 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на вищезазначені об'єкти нерухомості. Після реєстрації права власності позивач дізналась, що ТОВ «Литий камінь» передало майнові права на об'єкти нерухомості в іпотеку ПАТ «Піреус Банк МКБ» 09.02.2012 року за договором іпотеки. Позивач вважає укладений договір іпотеки недійсним в частині передачі майнових прав на належні їй машиномісця в іпотеку, оскільки вона не є стороною оспорюваного договору іпотеки, що був укладений без її згоди на майнові права, вартість яких вона оплатила в повному обсязі до укладення вказаного договору іпотеки. Оскільки права власності на вказаний об»єкт нерухомості не визнається відповідачем 2, тому позивач звертається до суду із позовом про визнання права власності на вказане машиномісце. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач 1 про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень до суду не надавав. Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, де зазначив, що машиномісця 2 секції, 2 поверху під номером 1, 2, які були придбані [PERSON] в іпотеку Банку не передавалися. Зокрема, 20 квітня 2015 року за додатковими угодами, які були укладені до договорів купівлі-продажу майнових прав ТОВ «Литий камінь» з порушенням вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» без згоди іпотеко держателя були передані приміщення 2 секції цокольного поверху паркінгу під номерами [NUMBER], [NUMBER], які з 2012 року знаходяться в іпотеці у АТ «Піреус Банк МКБ». Тобто, ТОВ «Литий камінь» невідомо з яких причин замінив машиномісця, які були розташовані на 2 поверсі 2 секції на машиномісця, які розташовані на цокольному поверсі 2 секції та свідомо ввів в оману покупця та передав їй приміщення, які перебували в іпотеці Банку. Враховуючи, що згідно вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека залишається дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, позивач на сьогоднішній день є іпотекодавцем перед Банком, а тому підстав для задоволення позивних вимог немає. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Згідно вимог ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено і не заперечується учасниками процесу, що 20.04.2011 року між ТОВ «Литий камінь» та [PERSON] укладено наступні договори: 1) договір № 20/04Ж-П02Р-2 купівлі-продажу майнових прав. Об'єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором є паркінг будівельний [NUMBER], загальною площею 14,6 кв.м., поверх 2, адреса: [ADDRESS]. 2) договір № 20/04Ж-П01Р-2 купівлі-продажу майнових прав. Об'єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором є паркінг будівельний [NUMBER], загальною площею 21,1 кв.м., поверх 2, адреса: [ADDRESS]. У відповідності до вимог п.3.2 вказаного договору № 20/04Ж-П01Р-2 купівлі-продажу майнових прав від 20.04.2011 року право власності на майнові права переходять від продавця до покупця (позивача по справі) після підписання акта прийому-передачі майнових прав на об»єкт нерухомості.. Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера від 21 квітня 2011 року та довідок про повну оплату вартості майнових прав від 22 квітня 2011 року, позивач сплатила на користь ТОВ «Литий камінь» 100 % вартості об'єктів нерухомості за договорами №№ 20/04Ж-П01Р-2, 20/04Ж-П02Р-2. (а. с. 16, 18, 31, 33). 22 квітня 2011 року між ТОВ «Литий камінь» та [PERSON] були підписані акти прийому-передачі майнових прав на вказані об'єкти нерухомості (а. с. 17, 32). 20 квітня 2015 року між ТОВ «Литий камінь» та [PERSON] були укладені додаткові угоди до договорів №№ 20/04Ж-П01Р-2, 20/04Ж-П02Р-2, згідно яких сторони домовились, що об'єктами нерухомості, майнові права на які передаються є машиномісця [NUMBER], [NUMBER], загальною площею 14 та 23,3 кв.м. відповідно, які розташовані у 2 секції цокольного поверху будинку за адресою: [ADDRESS]. (а. с. 19, 34). В той же день ТОВ «Литий камінь» видало позивачу довідки про 100% оплату майнових прав на об'єкти нерухомості за вищезазначеними договорами (а. с. 20). 20 грудня 2016 року [PERSON] зареєструвала за собою право власності на машиномісця [NUMBER], [NUMBER] у цокольному поверсі будинку [ADDRESS], загальною площею 14 та 23,3 кв.м. відповідно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а. с. 21. 26). В той же час, у копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно міститься інформація про обтяження належних позивачці - машиномісць [NUMBER], [NUMBER] у цокольному поверсі будинку [ADDRESS], загальною площею 14 та 23,3 кв.м. відповідно на підставі договору іпотеки № 813 від 09.02.2012 року із змінами (а.с.23-25, 27-30). Згідно наявної в матеріалах справи копії договору іпотеки від 09.02.2012 року ТОВ «Литий камінь», як іпотекодавець, в забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором передало АТ «Піреус Банк МКБ» (іпотекодержатель) майнові права на машиномісця в житловому будинку з нежитловими приміщеннями по [ADDRESS]. (а. с. 57 - 82). Правовідносини у сфері застави нерухомого майна регулюються Законом України «Про іпотеку», нормами Цивільного Кодексу України та інших підзаконних нормативно-правових актів. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 1 статті 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. У відповідності до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно статей 1, 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення договору іпотеки від 2012 року, застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону). Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Правовий аналіз положень ЦК України та Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права, а договір іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язання, є правочином щодо розпорядження майновими правами інвестора. Вказані висновки під час розгляду аналогічних правовідносин були викладені в постанові Верховного суду України від 04.09.2013 року у справі №6-51цс13, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та всіх судів України. На підставі викладеного та з врахуванням того, що позивач виконала свої грошові зобов'язання за договорами купівлі-продажу майнових прав із ТОВ «Литий камінь», повністю сплативши вартість об'єктів нерухомості, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкти будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт, а ТОВ «Литий камінь» передало в іпотеку АТ «Піреус Банк МКБ» майнові права на машиномісця в незавершеному будівництвом житловому будинку, вартість яких повністю сплачена інвестором [PERSON], не отримавши її згоди, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити та визнати недійсним договор іпотеки в частині передачі в іпотеку майнових прав на належні позивачу машиномісця [NUMBER], [NUMBER], загальною площею 14 та 23,3 кв.м. відповідно, які розташовані на цокольному поверсі будинку за адресою: [ADDRESS]. При цьому, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача як на підставу для відмову у позові, що належні позивачу паркомісця в іпотеку не передавались, а ТОВ «Литий камінь» шляхом обману замінив придбані позивачкою в 2011 році паркомісця на 2 поверсі 2 секції на парко місця на цокольному приміщенні за додатковою угодою від 20.04.2015 року, усвідомлюючи їх перебування з 2012 році в іпотеці банку з огляду на наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналізуючи п.2.1 (а.с.61) абз.4 договору іпотеки від 09.02.2012 року, довідки від 22.04.2011 року про повну оплату позивачкою вартості за договорами купівлі-продажу майнових прав до укладення оспорюваного договору іпотеки, а також перебування в Реєстрі права власності на нерухоме майно інформації про накладення обтяження на належні на сьогоднішній день позивачці - машиномісця [NUMBER], [NUMBER] у цокольному поверсі будинку [ADDRESS] (а.с.23-25, 27-30) суд приходить до висновку про порушення оспорюваним договором прав власності позивачки на належне їй нерухоме майно, незважаючи на зміну нумерації і розташування відповідних паркомісць в будинку. В той же час суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на вказані машиномісця. Приписами ст. 392 ЦК України передбачено право особи, пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В той же час, як вбачається з наявних у матеріалах справ документів, то позивачка зареєструвала право власності на належні їй парко місця, а право власності на них не оспорюється, а визнається відповідачем. Доказів зворотнього суду надано не було. Зі змісту ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірні об'єкти нерухомості, оскільки позивачем в позові не обґрунтовано та матеріали справи не містять доказів того, що з боку відповідача має місце невизнання або порушення права власності позивача на вказані машиномісця. Вказані обставини вказують на можливість часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі - по 3106 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial