Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог вказала, що працювала інженером конструктором 1 категорії у відділі механізації та автоматизації «Науково технічного комплексу НТК ПрАТ «Азовелектросталь» з 01.12.2010 року. 03.06.2015 року, була звільнена за переведенням на підставі.5 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення відповідач не розрахувався з нею по заборгованій заробітній платі, у звязку з чим, у відповідача утворилась заборгованість перед нею з виплати заробітної плати. Пояснила, що зверталася з запитом про надання довідки про суму заборгованості, на що їй будо відмовлено. Заборговану заробітну плату відповідач сплатив їй тільки 29.09.2015 року. В звязку з викладеним просила стягнути на її користь компенсацію втрати частини доходів розмірі 2972,46 грн. та середній заробіток в розмірі 19370,96 грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про уточнення позовних вимог, де просила здійснювати розрахунок середнього заробітну виходячи із довідки відповідача. Решту позовних вимог підтримала та просила задовольнити, справу розглянути за її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмові заперечення на позов, де зазначив, що розмір компенсації за затримку виплати заробітної плати складає 2482,03 грн., а не 2972,46 грн. як вказав позивач. В іншій частині позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Щодо стягнення середнього заробітку, пояснив, що [PERSON] не працювала у день звільнення (цей день у табелі відмічений літерою «П», що є днем відсутності працівника на роботів результаті простою), з письмовою вимогою про виплату йому заборгованості із заробітної плати не зверталася, у звязку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача, 03.06.2016 року її було звільнено за переведенням на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці позивачки. Як вбачається з матеріалів справи заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] була сплачена тільки 29.09.2016 року, в той же час компенсація за затримку виплати заробітної плати не сплачена по теперішній час, що підтверджується власною довідкою відповідача. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується власними письмовими поясненнями відповідача. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на її користь з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати. Розрахунок позивачки суд не приймає до уваги, оскільки матеріалами справи зазначений розрахунок не підтверджується. Так, згідно розрахунку відповідача розмір компенсації складає 2482,03 грн. Зазначений розрахунок зроблений відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивачка в день свого звільнення 03.06.2016 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 03.06.2016 року відсутня позначка про наявність працівника на роботі. Крім того, в справі відсутні будь-які докази того, що позивачка залучалася 03.06.2015 року до виконання обовязків за трудовим договором або іншої роботи на підприємстві на період простою. В такому випадку відповідно до вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачка мала обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. З урахуванням наведеного, виходячи з того, що позивачка в день звільнення не працювала, з вимогою про розрахунок не зверталася, у звязку з чим підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по час предявлення позову до суду у відповідності до ст. 117 КЗпП України не має. У звязку зазначеним вимогою про розрахунок по заборгованій компенсації втрати частини доходів слід вважати звернення із позовом до суду 16.02.2016 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналізуючи вищевикладене та з урахуванням положень ст. 116,117 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а також п.п. 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713 суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати звернення до суду із позовом, тобто з 29.01.2015 року по день постановлення рішення, а саме до 01.03.2016 року, у звязку з несплатою заборгованої заробітної плати перед позивачем по теперішній час. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з розрахунку відповідача, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 130,40 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 на 2016 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 16.02.2016р. по 12.04.2016р. складає 39 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 16.02.2016р. по 12.04.2016р. складає 5085,60 грн. (39 днів х 130,40 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 5085,60 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень.

Outcome: partial