Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання недостовірною інформації та зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] в глобальній мережі Інтернет на веб-сайті [INFO] розміщена інформація про [PERSON] яка, на його думку, містила недостовірну та неправдиву інформацію про нього та його професійну діяльність в частині поширення на нього заборон та обмежень встановлених статтями 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади». Позивач вказує, що у даній статті зазначено його ім'я, прізвище та місце роботи, а також, інформація, яка має явно негативний та наклепницький характер в частині неможливості проходження [PERSON] державної служби. При цьому, позивач зазначає, що посади, які він обіймав під час роботи в системі органів прокуратури України не віднесені до переліку посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), визначених ст. 2 Закону України «Про очищення влади». Крім того, позивач обґрунтовує позицію тим, що він не відповідає критеріям визначеним ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відтак заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» до нього не застосовується. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги за вищевикладеними обставинами та просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечували, посилаючись на ч. 1 ст. 34 Конституції України відповідно до якої, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. На думку відповідача та його представника, поширена інформація є достовірною та не містить жодних неправдивих відомостей. Крім того, відповідач зазначив, що правомірність поширення такого роду інформації дозволена діючим законодавством України оскільки, особі дозволено все, що не заборонено Законом. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд надходить до висновку, що вимоги позовної заяви обґрунтовані і є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. З наданої суду копії скрин-шоту з веб-сторінки [INFO] вбачається, що на сторінці була розміщена стаття наступного змісту: «Прокурори правдами і неправдами намагаються уникнути люстрації. Вживають будь-яких заходів щоб залишитися при посаді. Деякі з них навіть на підвищення. Приклад: [PERSON], який після революції гідності з посади першого заступника прокурора Печерського району Києва переїхав на підвищення до Одеси - прокурором Приморського району. Хоча, виходячи з логіки Закону України «Про очищення влади», зокрема статей 1, 2, 3, є всі підстави для його звільнення. Чому він іще працює?». З копії трудової книжки позивача [PERSON] вбачається, що позивач обіймав ряд посад в структурі органів прокуратури України. Зокрема, з квітня 2010 року позивач обіймав посаду заступника прокурора Печерського району міста Києва. В період з травня 2012 року по липень 2014 року обіймав посаду першого заступника прокурора Печерського району міста Києва. В подальшому, в липні 2014 року переведений працювати на посаду прокурора Приморського району міста Одеси Одеської області. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідачем відносно нього поширена недостовірна інформація, оскільки позивач не відповідає жодному критерію, визначеному Законом України «Про очищення влади», а відтак на останнього не можуть поширюватись заборони, передбачені вказаним законом. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у Постанові від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При вирішенні даного спору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі (особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи). Згідно ч. 1 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації (особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи). Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦК України, фізична особа має право на вибір та зміну роду занять (особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи). Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1, п. 7 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON], підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. У рішенні Європейського суду з прав людини (п'ята секція) від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06) зазначено, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції. Законом України «Про очищення влади» (стаття 2) передбачено, що заходи з очищення влади (люстрації), в тому числі, здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України. Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону. Частиною 1 ст. 3 згаданого Закону передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема посади: Генерального прокурора України, керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України. Судом встановлено, що позивачем вказані посади не обіймалися, а відтак, в цій частині, до [PERSON] не можуть бути застосовані заборони та обмеження встановлених статтями цією нормою Закону України «Про очищення влади». Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві. Закон «Про очищення влади» оперує поняттям «керівник, заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України». Визначаючи перелік посад у відповідних органах, законодавець розмежовує їх за територіальним принципом. При цьому конкретизує належність цих посад до території обласного рівня (обласного значення). Системне тлумачення поняття «територіального (регіонального) органу» дає підстави вважати, що під територіальними органами розуміються саме регіональні, тобто ті, повноваження яких поширюються на територію усього регіону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку регіонів», регіон - територія Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Відповідно до ст.1 Закону України «Про засади державної мовної політики», регіон - окрема самоуправна адміністративно-територіальна одиниця, що може складатися з Автономної Республіки Крим, області, району, міста, селища, села. З вказаних норм права вбачається, що Печерський район в місті Києві не може розглядатись регіоном в розумінні чинного законодавства України. Крім того, з метою встановлення правової природи посад першого заступника прокурора району м. Києва та заступника прокурора району м. Києва, позивачем замовлено проведення науково-правової експертизи в Інститути держави та права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України та в Національному університеті «Одеська юридична академія» . З метою тлумачення та проведення науково-правової експертизи Інституту держави та права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України було поставлено наступне питання: - чи є тотожними поняття «перший заступник прокурора району в місті Києві» та «заступник прокурора району в місті Києві» в контексті Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року та трудового законодавства, в т.ч. класифікатора посад, та підзаконних актів, що регулюють оплату праці прокурора? Висновком науково-правової експертизи Інституту держави та права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України щодо доктринального тлумачення змісту деяких посад у системі прокуратури України від 01 жовтня 2015 року (копія висновку додається) встановлено наступне: - з точки зору нормативно-правового регулювання, в тому числі закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, прийнятих на його основі підзаконних нормативно-правових актів, а також законодавства, що регулює державну службу та оплату праці прокурорів, посади «перший заступник прокурора району у місті Києві» та «заступник прокурора району у місті Києві» не є тотожними - кожна з цих посад має свою особливу юридичну природу та змістовне наповнення; - перший заступник прокурора району у місті Києві - посада, яка не є обов'язковою в структурі прокуратури районного рівня за законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, а є самостійною та пріоритетною штатною одиницею, яка створюється у структурі районної (районної в місті) прокуратури з урахуванням навантаження на працівників відповідного органу прокуратури та рівнем складності завдань, що перед даним органом ставляться; - виходячи із вичерпного переліку повноважень посадової особи в межах державного апарату та юридичної природи посади як первинної структурної одиниці органу державної влади, слід наголосити, що правозахисна практика має враховувати різний юридичний зміст посад «перший заступник прокурора району у місті Києві» та «заступник прокурора району у місті Києві». З метою тлумачення та проведення науково-правової експертизи Національному університету «Одеська юридична академія», зокрема, було поставлено наступне питання: - чи є тотожними поняття «перший заступник прокурора в місті Києві» та «заступник прокурора в місті Києві» в розумінні закону України «Про прокуратуру»? За результатами проведення науково-правової експертизи був отриманий наступний висновок (копія висновку додається): - терміни для визначення посад «заступник керівника районної прокуратури в м. Києві» та «перший заступник керівника районної прокуратури в м. Києві» не є синонімами як в широкому, так і у вузькопрофесійному розумінні цих понять. Крім того, Генеральною прокуратурою України (лист №19/4-1286 вих. 15 від 10.09.2015 року) затверджено структуру та штатну численність прокуратури м. Києва, відповідно до якої в прокуратурах Деснянського, Оболонського, Печерського, Подільського, Святошинського, Солом'янського та Шевченківського районів встановлені посади першого заступника прокурора району. У прокуратурах Голосіївського, Дарницького та Дніпровського районів міста Києва посади перших заступників прокурорів районів не встановлювалися. Генеральною прокуратурою України (листом №19/4-1285 вих. 15 від 10.09.2015 року) зазначено відмінність в розмірах оплати праці заступника та першого заступника прокурора району в м. Києві. За таких обставин, судом встановлено, що посада першого заступника прокурора району міста Києва не є обов'язковою складовою керівників прокуратури районного рівня. Крім того, судом не встановлено фактів розповсюдження на позивача норми, викладеної в ч.12 п.2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів та в ході розгляду справи судом не встановлено, що він здійснював процесуальне керівництво, вносив подання, погодження, підтримував клопотання про застосування запобіжних заходів, підтримував державне обвинувачення у суді стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII. Більше того, враховуючи фактичні обставини справи та беручи до уваги те, що на позивача не поширюються заборони та обмеження передбачені ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади», суд вважає, що позивач не підлягає звільненню з державної служби з підстав передбачених цим Законом. З огляду на наведене, суд вважає доведеним, що інформація, розповсюджена відповідачем принижує честь та гідність позивача, може зашкодити його діловій репутації, позбавити його права на вільний вибір та рід занять в межах державної служби, оскільки містить не оціночні судження, а твердження про вчинення позивачем протиправних дій (перебування на державній службі в супереч положенням Закону України «Про очищення влади»). Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що інформація, яка була розповсюджена, в частині поширення на [PERSON] дії положень Закону України «Про очищення влади», не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною, порушує його немайнові права, а тому підлягає спростуванню відповідачем. Стосовно доводів відповідачів суд зазначає про наступне. Відповідно до ч. 1 ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Оцінюючи доводи сторін по даній справі суд приходить до висновку, що факт поширення відповідачами завідомо недостовірних відомостей про позивача виходить за межі права на вільне вираження своїх поглядів і переконань та спричинило порушення прав позивача, тобто, є протиправним. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав, що є автором розміщеної статті, відтак, саме він є належним відповідачем по даній справі. Окрім того, у абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації? поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку? викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам? повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до абзацу 1 ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ч.7 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, суд вважає спростування недостовірної інформації, шляхом розміщення відповідного повідомлення про спростування в мережі Інтернет на сайті [INFO] належним та необхідним способом захисту прав позивача. Питання про розплід судових витрат вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved