Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що 18 жовтня 2019 року в порядку ст. 214 КПК України звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами прокуратури Харківської області Уповноважена особа прокуратури, в порушення ст.214 КПК України не внесено відомості до ЄРДР, в результаті чого позивач звернувся до суду. 09 грудня 2019 року слідчий суддя виніс ухвалу, якою зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 18 жовтня 2019 року. 13 січня 2020 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР 42020000000000038 - 42020000000000042 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. 14 січня 2020 року матеріали кримінального провадження 42020000000000038- 42020000000000042 направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування, яке поручено слідчому Соломенцеву Р. В. 22 січня 2020 року та 14 лютого 2020 року позивач направив керівнику ТУДБР в м. Полтави заяву про направлення на його адресу витягів з ЄРДР, які були надіслані йому лише 17 березня 2020 року слідчим Соломенцевим Р.В. 25 березня 2020 року позивач в порядку ст. 220, 224 КПК України звернувся до слідчого Соломенцева Р.В. з клопотанням провести одночасний допит з фігурантами у провадженні. 26 березня 2020 року позивач в порядку ст. 220 КПК України, звернувся з клопотанням до слідчого про призначення судово-психологічної експертизи, сформулювавши відповідні запитання. 02 квітня 2020 року позивач в порядку ч.2 ст. 55, ст. 220 КПК України, направив слідчому Соломенцеву Р.В. клопотання направити йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у вищевказаних кримінальних провадженнях. 06 квітня 2020 року слідчий Соломенцев Р.В. виніс постанову про відмову у визнанні позивача потерпілим у вищевказаних кримінальних провадженнях. 04 червня 2020 року Октябрський районний суд м. Полтави розглянув скаргу позивача на постанову від 06 квітня 2020 року слідчого про відмову у визнанні його потерпілим та постановив ухвалу, якою скасував постанову слідчого Соломенцева від 06 квітня 2020 року про відмову у визнанні позивача потерпілим. 30 червня 2020 року позивач в порядку ст. 220 КПК України звернувся до слідчого Соломенцева Р.В. з клопотанням, в якому просив його ознайомитися з кримінальним провадженням №42013220000000231. Але слідчий Соломенцев Р.В. не проінформував позивача про результати розгляду клопотання від 30 червня 2020 року. 24 серпня 2020 року позивач в порядку ч.2 ст. 55, ст. 220 КПК України направив слідчому Соломенцеву Р.В. клопотання про визнання потерпілим, направлення пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого та вчинити інші процесуальні дії. Слідчим за результатом розгляду клопотання у задоволенні клопотання було фактично відмовлено, однак постанову слідчим не винесено. 25 вересня 2020 року позивач в порядку, передбаченому ст. 220 КПК України, звернувся на ім`я начальника другого слідчого відділу СУ ТУДБР в м. Полтаві Глуховері О.В. з клопотанням про відсторонення слідчого [PERSON] від розслідування у кримінальному провадженні 42020000000000038. Про результати розгляду клопотання від 25 вересня 2020 року позивача проінформовано не було. 21 січня 2021 року Октябрський районний суд м. Полтави розглянув скаргу позивача на бездіяльність слідчого Соломенцева Р.В. щодо нерозгляду у порядку ст. 220 КПК України клопотання [PERSON] від 24 серпня 2020 року та постановив ухвалу, якою зобов`язав слідчого Соломенцева Р.В. належним чином у порядку ст. 220 КПК України, розглянути клопотання Ісмайлова від 24 серпня 2020 року у кримінальному провадженні 42020000000000038. Позивач зазначає, що слідчий відповідача, не зважаючи на ухвали суду, його клопотання, докази в кримінальному провадженні, навмисно продовжує свою бездіяльність і не проводить досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє позивачу моральне страждання, оскільки з вини слідчого його порушені права не поновлені, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінального проваджений проводиться неналежним чином через систематичну бездіяльність слідчого, він вимушений витрачати свій особистий час та повинен був протягом тривалого часу звертатися до суду з скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку з і чим переніс глибокі моральні страждання, він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено його психологічне благополуччя, він був беззаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя. Позивач просив суд стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 540000 грн, завданою тривалою бездіяльністю слідчого. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року задоволено клопотання позивача та замінено первісного належним державою Україна в особі Державної казначейської служби України, залучено співвідповідача Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві. У відзиві на позовну заяву Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві зазначило, що в ході проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві проведено в повній мірі низку процесуальних дій з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення, а доводи позивача зводяться до незгоди з прийняттям процесуальних рішень слідчим в кримінальному провадженні. Крім того, позивачем не доведено протиправність дій або бездіяльності відповідача. Також, співвідповідач посилається на те, що порушене право позивача на визнання його потерпілим відновлено шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди у даній справі. Крім того, позивачем не надані докази на підтвердження завданої моральної шкоди. Державна казначейська служба України відзиву на позовну заяву не надала. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача та співвідповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою слідчого Другого СВ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В від 06 квітня 2020 року відмовлено у визнанні [PERSON] потерпілим в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000040 від 13 січня 2020 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2020 року скаргу [PERSON] на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В. від 06.04.2020 року про відмову у визнанні потерпілим в рамках досудового розслідування кримінального провадження №42020000000000040 від 13.01.2020 року задоволено. Скасовано постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В. від 06.04.2020 року про відмову у визнанні потерпілим в рамках досудового розслідування кримінального провадження №42020000000000040 від 13.01.2020. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2021 року зобов`язано слідчого Другого СВ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В. належним чином у порядку ст. 220 КПК України розглянути клопотання [PERSON] від 24.08.2020 року в об`єднаному кримінальному провадженні № 42020000000000038 02 квітня 2020 року та 24 серпня 2020 року позивач звертався із клопотаннями до слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві про визнання його потерпілим по кримінальному провадженню, проведення слідчих та процесуальних дій. 21 січня 2021 року Октябрський районний суд м. Полтави розглянув скаргу позивача на бездіяльність слідчого Соломенцева Р.В. щодо нерозгляду у порядку ст. 220 КПК України клопотання [PERSON] від 24 серпня 2020 року та постановив ухвалу, якою зобов`язав слідчого Соломенцева Р.В. належним чином у порядку ст. 220 КПК України, розглянути клопотання Ісмайлова від 24 серпня 2020 року у кримінальному провадженні 42020000000000038. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свобод чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що постановою слідчого Другого СВ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В від 06 квітня 2020 року відмовлено у визнанні [PERSON] потерпілим в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000040 від 13 січня 2020 року. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2020 року скасовано постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В. від 06 квітня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим в рамках досудового розслідування кримінального провадження №42020000000000040 від 13 січня 2020 року. (а. с. 18). Скасовуючи постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим, слідчий суддя дійшов висновку про те, що постанова слідчого про відмову у визнанні потерпілим належним чином не мотивована. Протиправність дій слідчого не встановлювалася. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Разом з тим, всупереч зазначеним вище вимогам позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди внаслідок винесення постанови про відмову у визнанні потерпілим, а скасування судом постанови слідчого саме по собі не свідчить про заподіяння позивачу шкоди та наявності підстав для її відшкодування. Крім того, [PERSON] не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок ухвалення слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення. При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, у тому числі про скасування постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілим в рамках досудового розслідування, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого Державного бюро розслідувань і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19. До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19, від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18, від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19; від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової (посадової) особи органу державної влади. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed