Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення суду припинено право власності відповідача на частину квартири [ADDRESS]. Після набрання рішенням суду законної сили відповідач продовжує проживати у спірній квартирі та не погоджується виселитися у добровільному порядку. Посилаючись на положення ст. ст. 321, 391 ЦК України, позивач просить виселити відповідача з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] в інше житлове приміщення - квартиру [ADDRESS], та зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], у відділі паспортної реєстрації і міграційної роботи Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві. До початку розгляду справи по суті позивачем було уточнено позовні вимоги, [PERSON] просила виселити відповідача зі спірної квартири без надання іншого житла. Представник позивача та позивач у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що вимоги про виселення відповідача з вказаної квартири вже заявлялися, рішенням суду було відмовлено в цій частині. Крім того, представник відповідача наголошував, що [PERSON] є пенсіонером за віком, займає квартиру на законних підставах, житлове приміщення самовільно не захоплював, іншого житла не має, а тому за правилами Житлового кодексу Української РСР виселенню не підлягає. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]: - 2/3 частини квартири позивач набула у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 грудня 2008 року та договору дарування 1/3 частини квартири від 01 липня 2010 року. (а.с. 15-20) За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2013 року припинено право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 189696 грн. в рахунок компенсації вартості частки у спільному майні, визнано право власності [PERSON] на 1/3 частину вказаної квартири. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року відхилено касаційну скаргу [PERSON], рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2013 року залишено без змін. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності та виселення Оболонським районним судом м. Києва було встановлено, що відповідач на праві власності мав 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку,що позовні вимоги про виселення відповідача, заявлені позивачем одночасно з вимогами про припинення права власності та визнання права власності є передчасними, можуть бути розглянуті після оформлення позивачем своїх прав на частку, право власності відповідача на яку припинено, та наявності перешкод з боку останнього щодо вивільнення квартири. Отже, позов [PERSON] про виселення заявлений з інших підстав. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями статті 365 ЦК України встановлений порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників на підставі рішення суду. Матеріалами справи підтверджено, що право власності відповідача на частину спірної квартири припинено, починаючи з 03 липня 2013 року, тобто з дати набрання законної сили вказаним вище рішенням суду. На час розгляду справи позивач є одноособовим власником квартири [ADDRESS]. Відповідач продовжує проживати у вказаній квартирі, що не заперечувалося ним під час розгляду справи. Отже, спірні правовідносини, які склалися між сторонами, є правовідносинами між власником майна та колишнім власником частки у спільному майні та підлягають регулюванню у відповідності до положень Цивільного кодексу України. Посилання відповідача на положення ст. 116, 125, 157 ЖК Української РСР не може бути судом прийнято до уваги з огляду на наступне. Згідно зі ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За приписами ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Положеннями ст. 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як убачається з матеріалів справи, спірна квартира є спадковим майно, що залишилося після смерті дружини відповідача. Позивач перебувала з спадкодавцем у родинних стосунках, отримала частину спірної квартири в порядку спадкування за заповітом. Положення статті 125 ЖК УРСР встановлюють заборону виселення пенсіонерів за віком без надання іншого житла зі службових жилих приміщень. Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON] у розумінні ст. 64 ЖК Української РСР, оскільки останні не є родичами першого рівня спорідненості, постійно разом не проживали, спільного господарства не вели. Спірна квартира не має статусу службового жилого приміщення. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що право користування відповідача спірною квартирою припинено на підставі рішення суду одночасно з припинення права власності на частку у спільному майні, а тому відповідач може бути виселений з квартири без надання іншого жилого приміщення. Позивачем внесено на депозитний рахунок Оболонського районного суду м. Києва 189696 грн., які відповідач свідомо відмовляється отримувати, про що [PERSON] повідомив суд під час розгляду справи по суті. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, обов'язок відділу паспортної реєстрації і міграційної роботи Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві щодо зняття з реєстрації відповідача на підставі рішення суду про виселення встановлений на законодавчому рівні та не потребує додаткового підтвердження у судовому порядку. Таким чином, суд вирішує відмовити у задоволенні позову в частині вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], у відділі паспортної реєстрації і міграційної роботи Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві з підстав наведених вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 121,80 грн. пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог.

Outcome: partial