Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.12.2013 року [PERSON] засуджено за вчинення злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 364-1 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі зі сплатою штрафу в розмірі 170 000 грн. з конфіскацією всього належного їй майна окрім житла та позбавлення права обіймати керівні посади в товариствах з обмеженою відповідальністю на 3 роки, а також стягнено з [PERSON] на її користь 25 740 грн. завданої матеріальної шкоди. На підставі даного вироку суду судом видано виконавчий лист, який предявлено до виконання та за яким відкрито виконавче провадження, зокрема в частині стягнення на її користь завданої матеріальної шкоди. Разом з тим, постановою державного виконавця Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ від 27.10.2014 року їй повернено виконавчий лист з примусового виконання вказаного вироку суду у звязку з тим, що вжитті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявились безрезультатними. Вважає, що завдана їй шкоди внаслідок злочину вчиненого [PERSON] підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, а тому посилаючись на норми ст. 1177 ЦК України, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь 25740 грн. в якості відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився та не повідомив причини своєї неявки, разом з тим, надав на адресу суду письмові заперечення, в яких вказував на безпідставність позовних вимог [PERSON] й відповідно в задоволенні позову просив відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, ураховуючи подану представником позивача заяву про розгляд справи у його відсутності, а також подані відповідачем заперечення, суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності сторін та на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2013 року [PERSON] засуджено за вчинення злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 364-1 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі зі сплатою штрафу в розмірі 170000 грн. з конфіскацією всього належного їй майна окрім житла та позбавлення права обіймати керівні посади в товариствах з обмеженою відповідальністю на 3 роки, за ч. 3 ст. 209 КК України виправдано за відсутністю в діях складу злочину, а також задоволено цивільний позов [PERSON] й відповідно стягнуто з [PERSON] на користь позивача 25 740 грн. завданої матеріальної шкоди (а/с 3-11). З метою примусового виконання вищевказаного вироку в частині задоволення цивільного позову, позивач отримала виконавчий лист, який звернула до виконання до Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ, що підтверджується копією вказаного виконавчого листа та постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2014 року (а/с 12,13). В подальшому постановою державного виконавця Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ [PERSON] від 27.10.2014 року вищевказаний виконавчий лист повернуто стягувану відповідно до вимог п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку з тим, що вжитті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можна звернути стягнення виявились безрезультатними (а/с 14). Так, звертаючись до суду із вказаним позови, позивачка вказуючи на те, що завдана їй матеріальна шкода [PERSON] не відшкодована, а виконавчий лист повернуто без виконання, тому посилаючись на те, що боржник є неплатоспроможним та належне йому майно, на яке б можна було б звернути стягнення не розшукано, просила на підставі ст. 1177 ЦК України та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стягнути завдану їй шкода внаслідок злочинних дій [PERSON] за рахунок державного бюджету. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в даному випадку відносини, які виникли між позивачкою як потерпілою у кримінальній справі та державою, врегульовані ст. 1177 ЦК України. Так, згідно ст. 1177 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом. Разом з тим, механізм відшкодування зазначеної шкоди законодавчо ще не врегульований й відповідно положення ст.1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатись спеціальним законом. Таким чином, до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до ст. 1177 ЦК на підставі загальних правил здійснюватись не може, а тому суд, в умовах відсутності відповідного нормативно правового акту, який регулював би відповідний порядок відшкодувань, приходить до висновку, що з тих підстав на які посилається позивач позов задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, як встановлено судом, вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.12.2013 року визначено особу, яка має відповідати за майнову шкоду завдану позивачу внаслідок злочину й відповідно повернення виконавчого документа стягувану у звязку із відсутністю у боржника майна, на яке не можу бути звернуто стягнення для погашення суми завданої позивачу матеріальної шкоди не є беззаперечним доказом неплатоспроможності боржника, оскільки у подальшому не втрачена можливість \~працевлаштування боржника та відшкодування ним завданої позивачу шкоди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed