Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У поданій в суд заяві позивачі [PERSON] та [PERSON] просять усунути перешкоди у користуванні належною їм на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилими приміщеннями вказаної квартири. В обґрунтування своїх вимог позивачі покликаються на те, що вони з 12 жовтня 2000 року є власниками квартири [ADDRESS], в якій зареєстровано місце проживання їх онука [PERSON], який за місцем прописки більше 10 років не проживає, комунальних послуг не сплачує та у добровільному порядку свою реєстрацію не знімає, спірним житлом не користується, а тому втратив право на користування квартирою. Сторони у судове засідання не з'явилися, хоча про місце та час слухання справи відповідно до ст.128 ЦПК України повідомлялися заздалегідь та належним чином, у тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, клопотань про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило та відзиву відповідач не подав. Згідно поданих позивачами клопотань позовні вимоги підтримують повністю та просять розглянути справу без їх участі. При таких умовах суд вважає за можливе винести заочне рішення по справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. З'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку реєстрацією місця проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Обставини реєстрації відповідача у спірному житлі підтверджується повідомленням Здолбунівського РС УДМС України в Рівненській області №02/11.1-30393 від 23 липня 2018 року та будинковою книгою. Відповідно до стаття 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Із свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2000 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших. Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. З роз'яснень, які містяться в п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статі 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Ураховуючи наведені обставини перебування спірного житлового приміщення у спільній сумісній власності сторін підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні, оскільки положення ч.2 ст.405 ЦК України, не розповсюджуються на спірні правовідносини, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 28 лютого 2018 року по справі №647/1683/15-ц. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed