Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоровя України (далі Міністерство), Державної установи «Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоровя України» (далі Інститут), у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністра охорони здоровя України [PERSON] № 142-о від 25 січня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади директора Інституту, поновити його на посаді цієї установи, а такожстягнути з Інституту на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2016 року по день ухвалення рішення у справі. Ухвалою суду залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі письмової заяви уповноваженого представника [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, а саме, вказуючи, що після закінчення строку дії контракту № 352, укладеного між позивачем та Міністерством 26 грудня 2005 року, трудові відносини не припинились та були продовжені. Представник Міністерства позов не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що спірні правовідносини не врегульовуються положеннями Кодексу законів про працю України, на які посилався позивач. Представник Інституту позов визнав у повному обсязі, вказуючи, що дійсно, після закінчення строку дії контракту позивача не було звільнено, трудові відносини були продовжені. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі за наступних обставин. Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року між позивачем з одного боку та Міністерством охорони здоровя Українив особі Міністра [PERSON] з другого боку було укладено контракт № 352 згідно з яким позивача було призначено на посаду директора Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології, що є у державній власності на термін з 26 грудня 2005 року по 26 грудня 2010 року. 26 жовтня 2010 року між позивачем з одного боку та Міністерством охорони здоровя Українив особі Міністра [PERSON] з другого боку укладено додаткову угоду № 547 до контракту № 352 від 26 грудня 2005 року згідно з якою сторони домовилися про продовження дії трудового договору на умовах контракту від 26 грудня 2005 року № 352 до 25 грудня 2015 року. Згодом назву Інституту було змінено на Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоровя України . 25 грудня 2015 року закінчився строк дії контракту, укладеного між позивачем та Міністерством. Починаючи з 26 грудня 2015 року по 22 січня 2016 року позивач продовжував працювати на посаді директора Інституту. За цей час йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата згідно з штатним розписом Інституту. З 22 січня 2016 року позивач знаходився на лікарняному. 25 січня 2016 року Міністром [PERSON] було видано наказ № 142-о, яким позивача було звільнено з посади директора Інституту у звязку із закінченням строку дії контракту згідно з пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, відповідно до підпункту а пункту 5.2 контракту від 26 грудня 2005 року № 352 з урахуванням додаткових угод, які є невідємною частиною цього контракту. Суд приходить до висновку, що позивача було звільнено незаконно, з порушенням п. 2 ст. 36 та ст. 39-1 Кодексу законів про працю України. Як зазначалось вище, у відповідності до додаткової угоди № 547 від 26 жовтня 2010 року, сторони домовилися про продовження дії трудового договору на умовах контракту від 26 грудня 2005 року № 352 до 26 грудня 2015 року. Відповідно до підпункту а пункту 5.2 контракту від 26 грудня 2005 року № 352 з урахуванням додаткових угод, які є його невідємною частиною, контракт припиняє дію після закінчення терміну його дії. Таким чином, дію контракту було закінчено 25 грудня 2015 року, цей день мав бути останнім робочим днем позивача на посаді директора Інституту. Після закінчення строку дії контракту № 352 позивача звільнено не було, що не оспорюється сторонами та підтверджується відсутністю відповідного наказу про звільнення позивача, а також підписанням 25 грудня 2015 року Міністром [PERSON] додаткової угоди № 844 до контракту № 352 строком до 25 січня 2016 року. З 26 грудня 2015 року по 25 січня 2016 року позивач продовжував працювати на посаді директора Інституту та виконувати свої посадові обовязки, що підтверджується письмовими доказами у справі, а саме табелем обліку використання робочого часу за грудень 2015 року та січень 2016 року. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Таким чином, після закінчення строку дії контракту № 352, трудові відносини між позивачем та Міністерством не припинились та були продовжені. Пунктом 2 статті 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Контракт є строковим трудовим договором. Отже, на контракт розповсюджуються положення п. 2 ст. 36 та ст. 39-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як зазначено вище, після закінчення строку дії контракту № 352 25 грудня 2015 року, трудові відносини були продовжені. Суд приходить до висновку, що на момент закінчення строку дії контракту, сторони не заявили про припинення трудових відносин позивач продовжив працювати на посаді директора Інституту 26 грудня 2016 року та далі. Міністерством також не було поставлено вимогу про припинення трудових відносин, оскільки станом на 25 грудня 2015 року позивача не було звільнено. Більше того, Міністерством було підписано додаткову угоду до контракту № 352 строком до 26 січня 2016 року, чим було висловлено згоду на продовження трудових відносин з позивачем. Враховуючи, що цю додаткову угоду не було підписано позивачем, у сенсі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, строк дії контракту, зазначений у додатковій угоді, значення не має. Трудовий контракт є двостороннім правочином. Отже, він вважається укладеним за умови його підписання обома сторонами (роботодавцем та працівником). Станом на 25 грудня 2015 року (день закінчення дії контракту) між сторонами було досягнуто згоди щодо продовження трудових відносин, проте не було досягнуто згоди щодо строку, на який трудові відносини продовжуються. Проте, у п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України йдеться про поставлення сторонами вимоги про припинення трудових відносин на момент закінчення дії строкового трудового договору. Таким чином, недосягнення сторонами згоди щодо строку на який трудові відносини продовжені, в сенсі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, значення не має, трудові відносини між позивачем та Міністерством вважаються продовженими на невизначений строк. Таким чином, підстави для припинення трудового договору контракту № 352 від 26 грудня 2005 року та, відповідно, трудових відносин між позивачем та Інститутом, відсутні, що свідчить про відсутність законної підстави для звільнення позивача. За таких обставини наказ про звільнення позивача підлягає визнанню незаконним та скасуванню судом. Доводи позивача про незаконність його звільнення у період тимчасової непрацездатності не ґрунтуються на Законі, оскільки позивач працював на підставі контракту. Враховуючи на незаконність рішення про звільнення позивача, його повинно бути поновлено на посаді директора Інституту за рішенням суду на підставі ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України. З огляду на положення п. 4 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду про поновлення на позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved