Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою орган опіки та піклування виконавчого комітету Перещепинської міської ради, в якому просив: -визначити з ним місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] ; -припинити стягнення аліментів з нього на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2012 року; -стягнути з відповідача на його користь, на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; Ухвалою суду від 28 листопада 2018 року відкрите загальне позовне провадження по справі (а.с. 27-28). Ухвалою суду від 07 травня 2019 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (а.с. 55-56). Ухвалою суду від 03 серпня 2020 року закрите провадження по справі в частині пред`явлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів, на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 08.09.2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб, а [INFO] у них народився син [PERSON] . 20.03.2018 року шлюб між подружжям розірвано, а 22 грудня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом винесено судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Між тим, позивач наполягає на визначенні місця проживання малолітнього сина з ним, посилаючись на те, що [PERSON] створила іншу сім`ю, дитиною не цікавиться, участі у вихованні сина не приймає. Позивач зазначає, що з травня 2018 року і по теперішній час малолітня дитина проживає з ним та знаходиться на його утриманні, вважає, що проживання дитини з матір`ю є не можливим, оскільки у матері дитини не має умов для проживання дитини з нею, протягом тривалого часу вона не цікавилася життям дитини, що вплинуло на самостійне прийняття самим сином рішення щодо проживання з батьком. На даний час син проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для розвитку дитини, син знаходиться на його утриманні. Позивач зазначає, що постійно піклується про сина, приділяє дитині весь свій вільний час, займається його вихованням та розвитком, вирішує всі питання, пов`язані з вихованням та утриманням сина. [PERSON] вважає себе здатним забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини у повноцінній сім`ї, оскільки мати не цікавиться життям та інтересами сина. Наразі позивач проживає у будинку, де для сина є окрема кімната, яка обладнана необхідними меблями для відпочинку та дозвілля дитини, в помешканні позивачем створені всі необхідні умови для виховання та проживання сина, позивач працює та має регулярний дохід, тому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. При цьому позивач просить припинити стягнення аліментів з нього на утримання сина на користь відповідача, оскільки з моменту винесення судового наказу змінилася основна обставина, яка впливає на прийняття такого рішення - це місце проживання дитини. Син проживає з ним та знаходиться на його утримання, а тому подальше стягнення аліментів з нього на користь матері, з якою син не проживає, є не можливим. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, надав детальні пояснення щодо обставин, пр. и яких син залишився проживати разом з ним. В судовому засіданні відповідач позов визнала, не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком, вважала, що інтереси дитини, яка виявила бажання залишитися з батьком, в даній конкретній ситуації є найбільш важливими. При цьому відповідач пояснила, що отримавши судовий наказ про стягнення аліментів вона не пред`являла його до примусового виконання. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2007 року (а.с. 10) по 19 березня 2018 року (а.с 12). Сторони являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований та фактично проживає в [ADDRESS] , де також проживає позивач (а.с. 14). Суду надано акт обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у відповідності до якого син проживає з батьком (а.с. 16,43-44), який належить позивачеві на праві власності (а.с. 18-19), здобуває середню освіту (а.с. 17). Судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/6183/17 з [PERSON] , на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку (а.с. 13). Даних про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа суду не подано. Суду надано висновок органу опіки та піклування Перещепинської міської ради Новомосковського району, у відповідності до якого в ході проведеної роботи з батьками дитини та наданими ним документами, не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній син повинен бути розлучений зі своїм батьком, та враховуючи інтереси самої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком. Крім того, в судовому засідання була з`ясована думка самого малолітнього [PERSON] , [INFO] , останній виявив бажання залишитися проживати з батьком. Крім того, відповідачем до суду подано докази про зміну прізвища та народження у неї другої дитини в іншому шлюбі. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що мати малолітнього [PERSON] обізнана про фактичне місце проживання дитини за місцем реєстрації та фактичного проживання батька, судом не встановлено будь-яких маніпуляцій зі сторони батька, направлених на обмеження прав матері щодо безпосередньої участі у вихованні дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду подано достатньо даних про те, батько має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини з батьком не буде перешкодою для матері дитини у спілкуванні з сином. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю. Вирішуючи позов в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). У відповідності до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту винесення Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області судового наказу у справі № 183/6183/17, змінилася основна обставина, яка суттєво впливає на право одного з подружжя на отримання аліментів від іншого подружжя, на утримання неповнолітньої дитини. Такою суттєвою обставиною, є визначення місця проживання дитини разом з батьком, який, відповідно до виданого судового наказу, є боржником, що призводить до звільнення [PERSON] від обов`язку щомісяця сплачувати аліменти на користь [PERSON] , присуджені за рішенням суду.

Outcome: approved