Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати накази відповідача - Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди: від 27.06.2016 року № 94 в частині попередження її про звільнення за скороченням; від 29.08.2016 року № 116 в частині звільнення з роботи в зв`язку зі скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) з 31.08.2016 року; від 05.09.2016 № 121 про часткову зміну наказу від 29.08.2016 року № 116, а саме: « [PERSON] викладача кафедри всесвітньої історії, звільнити у зв`язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) з 03.09.2016 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з хворобою частину відпустки за 19 календарних днів» та поновити її на посаді викладача кафедри всесвітньої історії Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала викладачем на кафедрі всесвітньої історії Харківського державного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди з 02.10.2000 року після закінчення аспірантури (стаціонар). В подальшому була змінена назва навчального закладу на Харківській національний педагогічний університет ім. Г.С. Сковороди. 30.08.2010 року у зв`язку з реорганізацією кафедри вона була переведена на посаду викладача кафедри історії. 03.09.2016 року була звільнена з посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників п.1 ст. 40 КЗпП України. 27.06.2016 був винесений наказ Університету № 94 о попередженні про звільнення, в тому числі викладача кафедри всесвітньої історії [PERSON] . Однак, даного наказу вона не отримувала. З 01.07.2016 по 26.08.2016 року вона знаходилась у щорічної відпустці. Рішенням первинної профспілкової організації Університету від 29.08.2016 була надана згода на її звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України та в цей же день Університетом був винесений наказ № 116 про її звільнення з роботи в зв`язку зі скороченням штату працівників. Однак, з 17.08.2016 по 02.09.2016 вона знаходилась на лікарняному, на роботу вийшла 03.09.2018 та звернулась із заявою з проханням продовжити їй термін відпустки у зв`язку з перебуванням на тимчасової непрацездатності на підставі ст. 80 КЗпП України. Однак, адміністрація Університету наказом від 05.09.2016 року № 121 частково змінила наказ від 29.08.2016 року № 116, а саме: « [PERSON] викладача кафедри всесвітньої історії, звільнити у зв`язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) з 03.09.2016 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з хворобою частину відпустки за 19 календарних днів». Вважає, що її звільнення було проведено з порушенням трудового законодавства, а саме при вивільненні працівника з ініціативи адміністрації або уповноваженого ним органу повинні додержуватися правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявністю вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників (ст. ст. 40, 32, 49-2 КЗпП України). Іншу роботу не запропонували. Крім того, що стосується дня звільнення, вона вийшла на роботу 03.09.2016 року, але в наказі № 116 від 05.09.2016 року зазначено, що звільненими її ще з 03.09.2016. Таким чином її звільнено лише 05.09.2016 року. Зазначила також, що в наказі від 27.06.2016 № 94, так і в наказі про звільнення за скороченням від 29.08.2016 року № 116 та від 05.09.2016 р № 121 зазначено тільки прізвище [PERSON] та ініціали. Як зазначено раніше, з 30.08.2010 року в зв`язку з реорганізацією кафедри вона була переведена на посаду викладача кафедри історії (наказ №125 від 27.08.2010 року), а звільняють її як викладача кафедри всесвітньої історії. В її трудовій книжці відсутні відомості про зміну назви кафедри на всесвітньої історії. Ухвалою суду від 03 грудня 2018 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 51-52). 20.12.2018 року представник відповідача Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди надав письмовий відзив по справі до Ленінського районного суду м. Харкова з дотриманням вимог ст. 178 ЦПК України (а.с. 56-59, 93). У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося згідно із законом. Підставою для видання наказу про звільнення стало скорочення чисельності штату працівників у Харківському національному педагогічному університеті імені Г.С.Сковороди. Позивачка належним чином була повідомлена про скорочення її посади, про що свідчать документи надані відповідачем. 08 лютого 2019 року позивач надала суду відповідь на відзив (а.с. 104-105). Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 114). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представники відповідача Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди та третьої особи ректора Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] працювала на посаді викладача кафедри всесвітньої історії Харківського національного педагогічного університету імені Г.С.Сковороди. Наказом Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди № 116 від 29.08.2016 року про звільнення за скороченням [PERSON] було звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП. Витяг з вищезазначеного наказу було направлено поштою позивачу, про що свідчить фіскальний чек від 31.08.2016 року (а.с. 62-64). 27.06.2016 року був винесений наказ Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди № 94 про попередження про звільнення за скороченням (а.с. 63). Напротязі з 27.06.2016 року по 30.06.2016 року позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин. 30.06.2016 року відповідач поштою надіслав витяг з наказу про попередження про скорочення та переведення на менші долі ставок № 94 від 27.06.2016 року, про що свідчить фіскальний чек від 30.06.2016 року (а.с. 61-62). У витягу з протоколу № 11 засідання кафедри всесвітньої історії Харківського національного педагогічного університету імені Г.С.Сковороди від 07.06.2016 року було встановлене попереднє навчальне навантаження науково - викладацького складу. У протоколі зазначено, що у викладача [PERSON] навантаження не планується. Позивач є у переліку викладачів кафедри всесвітньої історії, які були присутні на засіданні кафедри від 07.06.2016 року та була ознайомлена з порядком підготовки і графіком обговорення навчальних та робочих програм курсів, викладання яких забезпечує склад кафедри, про що свідчить її підпис. Також, у п. 2 протоколу № 11 зазначено, що у зв`язку з відсутністю навчального навантаження [PERSON] кафедра всесвітньої історії прийнято рішення про її скорочення з 31.08.2016 року (а.с. 69-70). В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилалась на ст.ст. 32, 40, 49-2 КЗпП України, що її звільнення було проведено з порушенням трудового законодавства, а саме при вивільненні працівника з ініціативи адміністрації або уповноваженого ним органу повинні додержуватися правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності робочих місць і згоди працівників. Суд вважає, що це ствердження є безпідставним, оскільки позивач була обізнана відсутністю у неї навантаження. Представником відповідача було надано копію рапорту декана історичного факультету в якому зазначається, про необхідність попередити позивача про звільнення, яка не подала документи для участі у конкурсі на заміщення посад в Харківському національному педагогічному університеті імені Г.С.Сковороди (а.с. 71). В судовому засіданні представник третьої особи пояснив, що навчальне навантаження науково-педагогічних працівників встановлюється відповідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативів чисельності студентів (курсантів), аспірантів (ад`юнктів), докторантів, здобувачів наукового ступеня кандидата наук, слухачів, інтернів, клінічних ординаторів на одну штатну посаду науково-педагогічного працівника у вищих навчальних закладах ІІІ і ІV рівня акредитації та вищих закладах післядипломної освіти державної форми власності» від 17.08.2002р. № 1134. Тобто, кількість посад науково-педагогічних посад залежить від кількості студентів. В порівнянні з 2015-2016 навчальним роком і 2016-2017 навчальним роком кількість студентів значно зменшилась, в наслідок чого зменшилась кількість ставок денної і заочної форми навчання з напряму підготовки «Історія». У зв`язку з цим, зменшився загальний обсяг годин навчального навантаження на кафедрі всесвітньої історії майже на три тисячі годин. Тому, адміністрацією університету за погодженням з профспілкою університету було прийнято рішення про скорочення посад професорсько-викладацького складу. Кафедрою всесвітньої історії з урахуванням кваліфікаційних вимог і продуктивності праці було прийнято рішення про скорочення посади позивача. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Відповідно до ст. 43 КЗпП України, звільнення працівників, зокрема з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, необхідно також отримати згоду відповідного профспілкового органу. З наданих суду Протоколів № 19 від 11.08.2016 року та № 20 від 29.08.2016 року засідання Первинної профспілкової організації Харківського національного педагогічного університету імені Г.С.Сковороди встановлено, що [PERSON] була інформована про погодження питання з адміністрацією Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди щодо скорочення посади викладача всесвітньої історії, яку вона займала згідно штатного розпису. Розгляд питання про звільнення позивача проводився без його участі, оскільки позивач не прибув на засідання профспілки, хоча був двічі запрошений на розгляд справи. Слід зауважити, що позивач не звертався із проханням про перенесення розгляду подання на його звільнення, що вбачається з протоколу № 20 від 29.08.2016 року (а.с. 72-80). У п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам були надані наступні роз`яснення по застосуванню норм КЗпП України: розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Судом встановлено, що відповідачем було дотримано порядок вивільнення працівника, оскільки має місце скорочення штату, внаслідок чого була скорочена посада, на якій працювала позивач та остання була попереджена про наступне звільнення. У Правовій позиції Верховного Суду України від 09.08.2017 року по справі № 6-1264цс17 вказується наступне. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Судом встановлено, що відповідачем було дотримано порядок вивільнення працівника, оскільки має місце скорочення штату, внаслідок чого була скорочена посада, на якій працювала позивач та остання була попереджена про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місяці та відмовилась подавати документи для участі у конкурсі на заміщення посад в Харківському національному педагогічному університеті імені Г.С. Сковороди. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов до висновку про об`єктивну неможливість запропонувати [PERSON] наявні вакансії та роботи на час його звільнення, відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Таким чином, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed