Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Хортинського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії, зобов»язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи у відповідності до ст..50, ч.4 ст.54, ч.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 10.05.2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю з розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум « з урахуванням різниці, яка була виплачена за цей період. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2011 року вказане рішення залишена без змін. Проте, через відсутність коштів у державному бюджеті вказана сума виплачена позивачу 05.06.2013 року на підставі виконання рішення Європейського суду з прав людини. З урахуванням наведеного, позивач звернувся з цим позовом до суду та просив стягнути з державного бюджету 3% річних у 3 994 грн. 00 коп. та суму інфляційних втрат у розмірі 2 522 грн. 99 коп., моральну шкоду у розмірі 30 331 грн. за несвоєчасне виконання рішення суду за період з 30.11.2013 року по 05.06.2013 року. В судове засіданні позивач не з»явився, в позові просив розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги, виходячи з такого. Судом встановлено, що постановою Хортинського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 визнано неправомірними дії УПФУ в Хортинському районі м. Запоріжжя щодо виплати [PERSON] пенсії в розмірі, меншому ніж передбачено ст.50, ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов»язано УПФУ в Хортинському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію у розмірі не нижче6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю з розрахунку 50 відсотків мінімальних пенсій та додаткову пенсію у розмірі 50 процентів від розміру прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність відповідно до ст..28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» ( а.с.10). Вказана постанова суду ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2011 року залишена без змін (а.с. 11). Постанова Хортинського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 року 05.06.2013 року на підставі виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 від 18 липня 2012 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведеного, того, що спірні правовідносини виникли з адміністративних правовідносин щодо невиконання судового рішення в адміністративній справі, Законом України «Про виконавче провадження» передбачений порядок виконання судового рішення, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Також, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у зв'язку з порушенням зобов'язання задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди, причинний зв'язок між невиконанням судового рішення та завданою моральною шкодою. Оскільки позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed