Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особи: Публічне акціонерне товариство «ФОРУМ БАНК», по якому просила: -визнати договір купівлі-продажу квартири в [ADDRESS] серії НАА № 809325 від 14.07.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. -визнати договір купівлі-продажу квартири в [ADDRESS], серії НАА № 268273 від 22.08.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. - скасувати державну реєстрацію від 22.08.2014 року житлової квартири в [ADDRESS] та право власності гр. Республіки Туреччина [PERSON], внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. - стягнути з гр. Республіки Туреччина [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00 гривень. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що умовою укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2014 року було поставлення [PERSON] товару (партій взуття) в адресу [PERSON], який не було поставлено ні в 2014 році, ні в 2015 році, а грошові кошти за придбання квартири не вносилися до ПАТ «ФІНБАНК» [PERSON], тобто [PERSON] навмисно порушено вимоги ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України. Крім того, [PERSON] і [PERSON] придбано майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ «Форум Банк». Даний правочин, на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України є недійсним. З урахуванням викладеного, згідно з вимогами ч. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, немайнову (моральну) шкоду [PERSON] оцінює в 50000,00 гривень, яка полягає в незаконних діях гр. Республіки Туреччини [PERSON] щодо вчинення фіктивного правочину з купівлі-продажу житлової квартири від 14.07.2014 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд у його задоволенні відмовити. Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Київського районного суду м. Одеса (суддя Прохоров П.А.) від 29 грудня 2015 року у справі № 520/11983/15-ц, задоволені позовні вимоги [PERSON] та третьої особи [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON] про визнання договорів купівлі - продажу недійсними та визнання права власності на майно. Рішенням суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2016 року (судді Гірняк Л.А., Калараш А.А., Заїкін А.П.) у справі № 22-Ц/785/2099/16 було прийняте рішення про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2015 року та відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] та третьої особи [PERSON] до [PERSON] у визнанні недійсними договорів купівлі - продажу та визнання права власності на майно. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі головуючого Луспеника Д.Д., суддів Журавель Д.Д., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П., у справі № 6-19128 ск. 16, якою було прийняте рішення, про відхилення касаційних скарг [PERSON] та [PERSON], а Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2016 року - залишено без змін. Судом встановлено, що 14 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла за довіреністю та в інтересах своєї матері [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу житлової квартири серії НАА № 809325, за адресою: [ADDRESS], що належала на праві приватної власності [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 25.04.2005 року. Відповідно до п. 5 Договору, продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 1 770 600,00 гривень, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріально посвідченого договору шляхом внесення коштів на поточний рахунок продавця згідно з квитанцією № 6475696 ПАТ «Фінбанк» від 14.07.2014 року. Вказаний договір купівлі-продажу здійснено за згодою [PERSON]. 22 серпня 2014 року між [PERSON] та гр. Республіки Туреччина [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної житлової квартири серії НАА № 268273, за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. Номер запису про право власності 6769565. Продаж житлової квартири було вчинено на суму 1 867 423,00 гривень, які [PERSON] сплатила [PERSON] до підписання та нотаріального посвідчення даного договору. Позивач у своєму позові зазначила, що правочин від 14.07.2014 року було здійснено сторонами для забезпечення договору позики між [PERSON] та [PERSON]. Так, 06.05.2014 року, у м. Одесі між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець мав передати у власність позичальника речі визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті, загальною вартістю 17 204 364,00 гривень. Згідно з п. 1.2. Договору, позика надається [PERSON] без забезпечення. Укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] своїм підписом підтвердив, що кошти в сумі 1 770 600,00 гривень отримав до його підписання. Вказані обставини підтверджуються й квитанцію № 6475696 від 14.07.2014 року та відповіддю ПАТ «Фінбанк» про те, що така операція була проведена. Відповідно до довідки ПАТ «Фінбанк» від 12 травня 2016 року вбачається, що 14 липня 2014 року проводилася банківська операція, згідно з якою, [PERSON], що діяла від імені громадянина Турецької Республіки [PERSON], внесено грошові кошти в сумі 1 770 600,00 гривень на поточний рахунок [PERSON], відкритий останньою в ПАТ «Фідбанк», про що видана квитанція № 6475696. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним правочином може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Так, на підтвердження фіктивності правочину, [PERSON] надала суду довідки Організації співвласників багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS], та виписки з домової книги, з яких вбачається, що [PERSON] був зареєстрований та фактично мешкав за адресою: [ADDRESS] з 10.12.2004 року по 08.03.2015 року. Крім того, за вказаною адресою мешкає з 2004 року також і [PERSON] Позивач зазначила, що з 14.07.2014 року по 10.07.2017 року [PERSON] або його законний представник жодним чином не намагалися усунути перешкоди в користуванні своїм майном та вважає, що дані обставини вказують на фіктивність правочину та на відсутність реальних намірів у всіх сторін правочину від 14.07.2014 року та настання правових наслідків. Однак, користування спірним нерухомим майном та не виконання сторонами правочинів само по собі не засвідчує того факту, що ці правочини є фіктивними з врахуванням передачі [PERSON] на них правовстановлюючих документів та його проживання за межами України. У Постанові ПВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» п. 16 «б» зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Виходячи з того, що ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину, а позивач не довела, що відповідач вчиняв такий правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, такі правочини не можуть бути фіктивними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позивач не довела, що відповідач вчиняв такий правочин лише для виду знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та мав інші цілі, ніж, ті, що передбачені правочином з врахуванням його оплатності та отримання ним правовстановлюючих документів. Разом з тим, суд критично відноситься до посилань [PERSON] у своєму позові про безпідставність набуття [PERSON] переданого банком в іпотеку майна (житлова квартира за адресою: [ADDRESS]), оскільки відсутня згода іпотекодержателя ПАТ «Форум Банк» у 2014 році на відчуження предмету іпотеки, з огляду на наступне. Так, згідно з листом «Форум Банку» 2800 від 07 серпня 2014 року, надісланого на адресу приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. Директором відділення № 2800 «ОДЕСЬКОЇ ДИРЕКЦІЇ «БАНК ФОРУМ» Бабичем О.І. за іпотечним Договором від 16.03.2006 року, зареєстрованим за № 1813 в реєстрі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Плигіної Жанни Олександрівни, квартира, загальною площею 135,7 кв. м., житловою площею 74,2 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS], номер РПВН:7186779 була передана в іпотеку АКБ «Форум» власником квартири [PERSON]. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 96954877, від 12.09.2017 року квартира [ADDRESS] перебуває в іпотеці, іпотекодержателем є АКБ «Форум», 02100, м. Київ, бульвар Верховної Ради, 7 , код 21574573. 07 серпня 2014 року на адресу приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д, директором Відділення № 2800 «Одеської дирекції ПАТ «Банк Форум» Бабич І.О. була направлена заява № 579-2800 за змістом якої, ПАТ «Банк Форум», у особі директора Бабич Ігоря Олександровича, що діє на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за реєстровим номером № 2143, цією заявою повідомляє та гарантує, що громадянином [PERSON] (надалі - Позичальник) в повному обсязі виконані умови кредитного Договору № 0014/06/08-КЕ від 17.09.2006 року, укладеного між ним та Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого з 19.04.2010 року є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК ФОРУМ» (надалі ПАТ «Банк Форум» або Банк), що діє на підставі нової редакції статуту, погодженої Національним банком України від 01.06.2013 року та зареєстрованого 06.06.2013 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, номер запису 106710050224000829, у тому числі ним здійснено повний розрахунок за вказаним Договором. У зв'язку з вищевикладеним ПАТ «БАНК ФОРУМ» надав згоду на укладення Договору про відчуження майна, а саме квартири за [ADDRESS], реєстрацію права власності та перенесення відомостей про іпотеку. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень суд зазначає наступне. Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Позивач посилалася на те, що протиправними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в незаконних діях гр. Республіки Туреччина [PERSON] щодо вчинення фіктивного правочину з купівлі-продажу житлової квартири від 14.07.2014 року. Між тим, суд не приймає до уваги такі твердження позивача як підставу позову, оскільки: відсутні будь-які докази того, що саме діями відповідача були спричинені душевні та моральні страждання позивача тощо. Крім того, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. У зв'язку із вищевикладеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень у повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], то судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed