Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

У листопаді 2018 року компанія з обмеженою відповідальністю «Агоста Артіст Ко (АВСТ)» звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просила суд стягнути з відповідача на її користь 43 437,36 грн. основного зобов`язання та 1 762,00 грн. судового збору. Не погоджуючись із позовом компанії з обмеженою відповідальністю «Агоста Артіст Ко (АВСТ)», [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору недійсним. Свій зустрічний позов [PERSON] обґрунтував тим, що між сторонами було укладено агентський договір № 20167 від 29.10.2016, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався здійснити весь необхідний та доцільний комплекс дій, наслідком якого буде укладання контракту про працевлаштування позивача у місці працевлаштування, зазначеного у п. 2.2.1. Позивач вказував на те, що відповідач за укладеним агентським договором мав намір здійснити посередництво у працевлаштуванні за кордоном, проте уклав цей договір, не маючи відповідної ліцензії на це. З урахуванням викладеного та посилаючись на правові норми, [PERSON] просив суд визнати недійсним агентський договір (Агентский договор) № 20167 від 29.10.2016, укладений між сторонами. Ухвалою судді від 08.11.2018 було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 13.02.2019 було прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до компанії з обмеженою відповідальністю «Агоста Артіст Ко (АВСТ)» про визнання договору недійсним, об`єднано в одне провадження первісний позов компанії з обмеженою відповідальністю «Агоста Артіст Ко (АВСТ)» до [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічний позов [PERSON] до компанії з обмеженою відповідальністю «Агоста Артіст Ко (АВСТ)» про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 11.06.2019 було зупинено провадження у даній справі у зв`язку із витребуванням доказів та здійсненням судового доручення. Ухвалою суду від 21.12.2019 було відновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 20.06.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 07.09.2020 було позов компанії з обмеженою відповідальністю «Агоста Артіст Ко (АВСТ)» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами було укладено агентський договір № 20167 від 29.10.2016, підписаний позивачем та від імені відповідача [PERSON] , відповідно до умов якого відповідач зобов`язався здійснити весь необхідний та доцільний комплекс дій, наслідком якого буде укладання контракту про працевлаштування позивача у місці працевлаштування, а саме: Venetian Cotai Limited за адресою: The Venetian Macao Resort Hotel, Executive offices - L2, Tapia, Macau S AR, P. R. China. З огляду на п. 4.3 вказаного агентського договору спір щодо цього договору вирішується відповідно до вимог законодавства України. З огляду на лист Мінсоцполітики № 15185/0/2-18/38 від 03.08.2018 відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідач та ФОП [PERSON] ліцензію на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном не отримували. З огляду на встановлені судом обставини слід проаналізувати наступне законодавство. Статтею 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Статтею 5 цього ж Закону передбачено, що У випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим. Вибір права або зміна раніше обраного права можуть бути здійснені учасниками правовідносин у будь-який час, зокрема, при вчиненні правочину, на різних стадіях його виконання тощо. Вибір права або зміна раніше обраного права, які зроблені після вчинення правочину, мають зворотну дію і є дійсними з моменту вчинення правочину, але не можуть: 1) бути підставою для визнання правочину недійсним у зв`язку з недодержанням його форми; 2) обмежити чи порушити права, які набули треті особи до моменту вибору права або зміни раніше обраного права. Вибір права не здійснюється, якщо відсутній іноземний елемент у правовідносинах. Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» посередництво у працевлаштуванні за кордоном підлягає ліцензуванню. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням встановлених обставин у справі та аналізу викладених вище правових норм суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин з огляду на зміст його п. 4.3, п. 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» можна було укладати відповідачу лише після отримання ним відповідної ліцензії, проте такого вчинено не було. А отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 227 ЦК України агентський договір (Агентский договор) № 20167 від 29.10.2016, укладений між сторонами є недійсним, тому суд вважає, що вимоги позивача є правомірними і задовольняє його позов. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved