Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому, просив суд, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 07 серпня 1993 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. З вересня 2006 року позивач разом з відповідачем та двома їх доньками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживали в будинку, розташованому за вищезазначеною адресою. 29 вересня 2006 року [PERSON] подарувала позивачу та його рідному братові [PERSON] зазначений житловий будинок у рівних частинах. Відповідач [PERSON] не проживає у будинку з вересня 2014 року, особистих речей в будинку не має. У добровільному порядку знятися з реєстрації в будинку відповідач відмовляється, чим порушує права позивача як власника. Тому позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Ухвалою суду від 15 лютого 2017 року відкрите провадження у справі. 31 березня 2017 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа служба у справа дітей Новомосковської районної державної адміністрації про вселення у житловий будинок, який було об`єднано з первісним позовом. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 листопада 2018 року справу передано на розгляд судді Сороці О.В. Ухвалою суду від 15 липня 2020 року провадження по справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації про вселення у житловий будинок, - закрито, на підставі ч.3 ст.206 ЦПК України. Представник позивача - адвокат Медведовська Л.М. в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення щодо обставин, викладених у позові, в подальшому звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі. Відповідач протягом розгляду справи позов не визнавала, однак після закриття провадження за зустрічним позовом надала заяву у які просить про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та підтверджує, що з 2014 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29 вересня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованому за №1-2489 (а.с.6,7). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З копії паспорту відповідача та відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.16,24) вбачається, що у вищезазначеному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , яка в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім`ї власника. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акти, складені 02 лютого 2017 року та 06 березня 2017 року секретарем та депутатом Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрована, але з вересня 2014 року не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,62). Крім того, відповідач не заперечувала, що з 2014 року дійсно не поживає за місцем реєстрації. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставин, що свідчать про наявність поважних причин непроживання відповідача за місцем реєстрації, або про наявність перешкод у користуванні житлом з боку позивача, в ході розгляду справи не встановлено. Відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Отже, як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належному йому на праві власності будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved