Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує, тим що він є власником квартири [ADDRESS] . У спірному жилому приміщенні зареєстровані позивач, онук позивача - [PERSON] та син позивача - [PERSON] . Позивач вказує, що у спірній квартирі відповідач зареєстрований, однак з 2019 року не проживає, що підтверджуються актами від 26 червня 2020 року та від 01 грудня 2020 року. Крім того, відповідач у квартирі не з`являється без поважних причин й не сплачує комунальні послуги з утримання житла, позивач у свою чергу будь-яких перешкод у користуванні квартирою не чинить. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що позивач є власником спірної квартири на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 1995 року. Згідно із актами, складеними начальником ЖЕД «Печерська брама» від 26 червня 2020 року та від 01 грудня 2020 року про те, що [PERSON] , [INFO], з 2019 року у квартирі [ADDRESS] не проживає. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вказаного, встановивши, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] понад 1 рік не проживає у спірній квартирі, квартирою не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, слід дійти висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням,оскільки був відсутній без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази відповідачем не спростовані, він не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є правовою підставою для задоволення позову. Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved