Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

У поданій до суду заяві [PERSON] зазначає, що з 2001 року вона з відповідачем [PERSON] проживали як жінка та чоловік однією сім'єю в будинку [ADDRESS], який належить їй на праві власності. Вказує, що вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. Разом з ними проживали та були зареєстровані її діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. [PERSON] не міг знайти порозуміння з дітьми, а тому наполягав на тому, щоб придбати земельну ділянку для будівництва спільного будинку. Стверджує, що 24 квітня 2002 року набула право власності на ? житлового будинку [ADDRESS] і відповідну частку господарських та побутових будівель і споруд, а також відповідну частку земельної ділянки, на якій розташована ? частина вказаного житлового будинку. Пояснює, що рішенням Здолбунівської міської ради від 07.02.2003 року №291 їй передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель у розмірі 0,074 га по [ADDRESS]. 28 січня 2005 року видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку площею 0,0727 серії ЯБ № 054422. Зазначає, що з метою будівництва спільного з відповідачем жилого будинку відповідно до договору дарування від 14 квітня 2005 року вона подарувала 0, 04 га [PERSON] 26 грудня 2005 року останній отримав державний акт про право власності на вказану земельну ділянку. Вказує, що у 2006 році вона з відповідачем [PERSON] розпочала будівництво літньої кухні-гаража. Рішенням Здолбунівської міської ради від 24.09.08 №372 змінено поштову адресу земельної ділянки 0,04 га, яка належить на праві власності [PERSON] з [ADDRESS] на - адресу [ADDRESS]. Згідно з рішенням Здолбунівської міської ради від 24.09.08 №377 [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію незавершеної будівництвом літньої кухні-гаража під житловий будинок, будівництво господарської споруди на належній йому земельній ділянці, розташованій на [ADDRESS]. Пояснює, що за період спільного проживання ними збудовано житловий будинок з надвірними будівлями, зароблено благоустрій території біля будинку. Фактично будинок збудований повністю, придатний для проживання, будівельна готовність житлового будинку [ADDRESS] та господарських будівель і споруд становить 95 %, однак в експлуатацію він не прийнятий. Просить встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю, визнати житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] Рівненської області об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; поділити майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, виділивши їй у власність ? частину цього будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач [PERSON] визнав той факт, що він дійсно проживав однією сім'єю з [PERSON] в період часу з 2001 року по грудень 2008 року, разом з нею розпочав будівництво житлового будинку [ADDRESS]. За період спільного проживання з нею було витрачено на будівництво 24 370 грн. Однак пояснив, що в грудні 2008 року подружні стосунки між ними було припинено. За період з січня 2009 року по березень 2014 року він окремо від позивачки за особисті кошти придбав будівельні матеріали на суму 21 481 грн. Вважає, що стосовно вимог позивачки слід застосувати позовну давність, яка спливла в грудні 2011 року. При цьому посилається на ст.72 СК України. Просив в позові відмовити. Вислухавши позивача та її представника, відповідача, представника відповідача, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку про те, що позов слід задовільнити виходячи з наступних мотивів. У судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2001 року проживали однією сім'єю, хоча й не перебували в шлюбі між собою. В період проживання однією сім'єю розпочали і здійснили будівництво житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Будівництво в основному завершене, у цьому будинку проживає [PERSON]. Вказані обставини стверджені в судовому засіданні поясненнями позивача, частковим визнанням цих обставин самим відповідачем, сукупністю письмових доказів, показаннями свідків, фотокартками. Відповідач визнав ту обставину, що він проживав разом з позивачкою однією сім'єю з 2001 року. В період проживання однією сім'єю було розпочато і частково здійснено будівництво жилого будинку. А тому ці обставини не підлягають доказуванню згідно ч.1 ст.61 ЦПК України. Рішенням Здолбунівської міської ради від 07.02.2003 року №291 позивачці [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель у розмірі 0,074 га по [ADDRESS]. 28 січня 2005 року їй видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку площею 0,0727 серії ЯБ № 054422. З метою будівництва спільного з відповідачем жилого будинку позивачка відповідно до договору дарування від 14 квітня 2005 року подарувала 0, 04 га [PERSON] 26 грудня 2005 року він отримав державний акт про право власності на вказану земельну ділянку. В 2006 році [PERSON] з відповідачем [PERSON] розпочала будівництво літньої кухні-гаража. Рішенням Здолбунівської міської ради від 24.09.08 №372 змінено поштову адресу земельної ділянки 0,04 га, яка належить на праві власності [PERSON] з [ADDRESS] на - адресу [ADDRESS]. Згідно з рішенням Здолбунівської міської ради від 24.09.08 №377 [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію незавершеної будівництвом літньої кухні-гаража під житловий будинок, будівництво господарської споруди на належній йому земельній ділянці, розташованій на [ADDRESS]. На підставі цих документів проводилося будівництво житлового будинку та господарських будівель. З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживали разом, однією сім'єю як чоловік та жінка в будинку [ADDRESS]. В період спільного проживання разом будували жилий будинок по сусідству, по [ADDRESS]. Причому, таке будівництво проводили з початку і до кінця. За період їхнього спільного проживання будинок збудовано до кінця. Показання вказаних вище свідків в основному стверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], які були допитані судом по ініціативі відповідача. Посилання відповідача про те, що в грудні 2008 року сімейні стосунки між ним та позивачкою були припинені, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами. Свідки, допитані по його ініціативі, в судовому засіданні не дали конкретних показань щодо того, коли саме були припинені сімейні стосунки між сторонами. Більшість із них ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].) перебували в будинку [PERSON] епізодично, або взагалі не перебували. Свідок [PERSON] - дочка відповідача - є зацікавленою особою, А тому до її показань суд відноситься критично. Тим більше, що її показання не стверджуються, а спростовуються показаннями інших свідків. Про те, що між сторонами були сімейні стосунки після грудня 2008 року (коли вони були припинені за твердженням відповідача) свідчать оглянуті судом фотокартки про святкування родинних подій. Про це також свідчить лист із Здолбунівського РВ УМВС України в Рівненській області, який наявний у матеріалах справи. Посилання відповідача як на докази припинення сімейних відносин із позивачкою: на дозвіл виконання будівельних робіт, отримання від неї згоди на будівництво споруди з навісом, укладення договору користування електроенергією, надання послуг водопостачання, надання позики позивачці тощо не заслуговують на увагу. Зазначені відповідачем докази не містять достовірної інформації про те, що сторони проживали (чи не проживали) однією сім'єю. Заява [PERSON] від 10 лютого 2009 року, якою вона дала дозвіл [PERSON] на добудову споруди з навісом, навпаки, свідчить про те, що будівництво господарських будівель і споруд здійснювалося разом, в інтересах сім'ї і що на той час між ними були добрі стосунки, інакше [PERSON] не дала б дозволу на таку добудову. Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно вказаних раніше фактичних обставин, ст.74 СК України суд прийшов до висновку про наявність підстав для встановлення факту проживання позивачки з відповідачем однією сім'єю . На майно, придбане сторонами в період проживання однією сім'єю, поширюються положення глави 8 ЦК України( про спільне майно подружжя). У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 61 того ж Кодексу передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. А тому відповідно до зазначених норм права позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями №21 по вул. Віли - 3 в м.Здолбунів. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частина друга ст. 372 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України,ст.70 СК України суд приходить до висновку про рівність часток позивача та відповідача в будинковолодінні. Та обставина, що жилий будинок з надвірними будівлями не прийнятий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване - не перешкоджає визнанню права спільної власності сторін на нього. Така позиціє випливає з положень Постанов Верховного Суду України в цивільних справах. Так, у правовій позиції Постанови Верховного Суду України від 15 травня 2013 року цивільній справі за № 6-37 цс 13 зазначено : «Виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини третьої статті 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток». В постанові ВСУ від 20 червня 2012 року зазначається, що «судами встановлено, що Особа_1 та Особа_2 з 16 жовтня 2004 року по 19 лютого 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 15 листопада 2005 року Особа_2 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка була подарована їй батьком Особа_3. Після отримання дозволу подружжя Особа_1 та Особа_2 спільною працею та за рахунок сумісних коштів, а також за допомогою їх батьків у період з 2005 року по 2008 рік здійснювали будівництво житлового будинку. На момент виникнення спору ступінь готовності будинку становить 60 % , в експлуатацію він не зданий. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з наведеного, суди обґрунтовано визнали недобудований подружжям будинок об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доводи відповідачів, викладені в заяві про перегляд судового рішення, щодо порушення судами при розгляді справи вимог статті 331 ЦК України, яка визначає підстави та порядок набуття права власності на новостворені об'єкти незавершеного будівництва, не можна визнати обґрунтованими, оскільки у справі, що розглядається, судом не ухвалювалось рішення про визнання права власності на незавершений будівництвом будинок, а лише визнано, що цей будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України». Відповідно до статті 360-7 ЦПК України « Обов'язковість судових рішень Верховного Суду України» рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом». Згідно вказаної норми процесуального права зазначені вище Постанови ВСУ застосовані судом як обов'язкові. Суд не погоджується з доводами відповідача про застосування позовної давності. Позивачкою заявлено позов в межах позовної давності. Доводи відповідача про те, що позовна давність спливла, так як між сторонами припинено сімейні стосунки в грудні 2008 року, є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Право позивачки на будинковолодіння не порушене, так як це право ні на позивача, ні на відповідача не зареєстроване. Стаття 72 СК України, на яку посилається відповідач, стосується пред'явлення вимог щодо поділу майна подружжя, шлюб між якими розірвано. На спірні правовідносини ця норма права не поширюється. Окрім того, відповідачем не надано належних доказів припинення сімейних відносин між сторонами саме в грудні 2008 року. При постановлені рішення відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені нею судові витрати у розмірі 500 грн. На підставі викладеного та згідно ст.ст. 368, 369, ч.ч. 2,3 ст.370, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 60, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України суд, -

Outcome: approved