Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Позов мотивував тим, що 27 березня 2019 року він дав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 7254,00 грн., яка зобов`язалася повернути дані кошти до 15 травня 2019 року, однак до теперішнього часу борг не повернула. Окрім того, позивач зазначив, що 26 вересня 2019 року він також дав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 15971,00 грн., яка в свою чергу зобов`язалася повернути їх до 22 вересня 2019 року, проте до теперішнього часу кошти не повернула. Тому, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість на загальну суму 23225,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач, яка належним чином повідомлялася про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з наданих до суду документів, 27 березня 2019 року відповідач [PERSON] отримала у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 7254,00 грн. із терміном повернення до 15 травня 2019 року, про що відповідачем було складено відповідну розписку (а.с. 9). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі коштів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно даної розписки, позичальник [PERSON] зобов`язалася повернути суму позики до 15 травня 2019 року, однак в порушення умов договору позики, взяті на себе зобов`язання не виконала і не повернула належні позивачу грошові кошти. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики (розписки) не виконала, а отже зобов`язана повернути позивачу суму боргу за договором позики від 27 березня 2019 року. Таким чином, на підставі вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 27 березня 2019 року в сумі 7254,00 грн.. Між тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 26 вересня 2019 року у сумі 15971,00 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається з доданої позивачем до матеріалів позову Розписки відповідача [PERSON] , то в ній зазначено, що [PERSON] взяла у борг в [PERSON] гроші в сумі 15971,00 грн. та зобов`язалася вищевказану суму віддати до 22 вересня 2019 року. Вказана розписка складена [PERSON] 26 вересня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Між тим, дослідивши дану розписку суд не приймає її як належний та допустимий доказ факту укладення договору позики та передання коштів, оскільки з її змісту вбачається, що вона була складена після закінчення терміну її виконання, а саме 26 вересня 2019 року. Враховуючи викладене, оскільки підстави для стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] в сумі 15971,00 грн., судом не встановлено, суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити за необґрунтованістю. Між тим, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Відповідно до Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначеністаттею 354 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Outcome: partial