Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з названим позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй та [PERSON] належить на праві власності житловий будинок під №30, що знаходиться по вул. Зелена в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 квітня 2008 року, який виданий на підставі мирової угоди від 31 жовтня 2007 року, затвердженої ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, їй належить ? частка вищезазначеного житлового будинку. Окрім того, беручи до уваги той факт, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м.Боярка, вул. Зелена, вважає, що має право на виділення ? частини земельної ділянки у користування. Угоди про спосіб виділення її частки та відповідача із загального майна не досягнуто, між ними виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна. Тому просила суд розподілити між нею та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями під №30 по вулиці Зелена, що знаходиться в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області та визначити порядок користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Просили суд задовольнити позов. У судовому засіданні відповідач та його представник визнали позовні вимоги частково. Не заперечували проти поділу житлового будинку у відповідності до наданого ними варіанту розподілу. У судове засідання представники третіх осіб Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2007 року затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, за якою визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] право власності у рівних частках кожному, тобто по ? на житловий будинок №30 по вул. Зелена в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 квітня 2008 року [PERSON] належить ? частка вищезазначеного житлового будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Ст. 358 ч. 3 ЦК України передбачає, що співвласник має право на надання йому в окреме володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна що є у спільній частковій власності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. З технічного паспорту на жилий будинок №30 по вул. Зелена у м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, виготовленого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» станом на 27 березня 2008 року вбачається, що площа житлового будинку складає 41,6 кв. м., прибудова площею 25,7 кв.м, сарай площею 32,8 кв.м., погріб з шийкою 11,3 кв.м., сарай 8,3 кв.м., вбиральня 2,1 кв.м., гараж 17,3 кв.м. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обовязковою. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно роз`яснень викладених у пунктах 6, 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року\~№ 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. А також враховує, що порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається «Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси. При цьому, відповідно до пункту 3.6 Інструкції зношеність будинків визначається за їх конструктивними елементами відповідно до вимог чинних нормативних документів з цих питань. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно висновків експерта Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №1962 від 31 жовтня 2016 року розподілити домоволодіння №30 по вул. Зелена в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області. виділивши по 1/2 частині кожному співвласнику у самостійне домоволодіння з технічної точки зору неможливо.\~\~ Обґрунтованість та правильність висновку експерта у суду не викликає сумніві, клопотань щодо призначення додаткової чи повторної судової експертизи, сторонами заявлено не було. Відповідно до ч.1\~ст. 364 ЦК України\~співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2\~ст. 364 ЦК України\~якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( частина друга\~статті 183 ЦК України), співвласник, якій бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. В даному випадку, згідно висновків експертизи, технічної можливості розподілити спірне домоволодіння по 1/2 частці кожному без втрати її цільового призначення неможливо, на компенсацію своєї частки сторони не згодні, тому правових підстав виділення частки із будинку, що є у спільній сумісній власності, у суду не має. Домовленості про поділення майна у натурі, між сторонами не досягнуто. Неможливість виділу у натурі кожному належної йому частки у домоволодінні, унеможливлює і встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування саме домоволодіння, та може бути встановлена лише після визначення розміру частки кожного з співвласників та встановлення порядку користування домоволодінням, з урахування належних кожному часток. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: dismissed