Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

У листопаді 2018 р[PERSON] (далі по тексту -[PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (далі - спірний будинок). Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору дарування [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . У спірному будинку зареєстровані чоловік позивача [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) та його син - відповідач [PERSON] . Останній у спірному будинку не проживає з 1998 р., а мешкає у розташованому по сусідству будинку чоловіка позивача за адресою: [ADDRESS] . Відповідач багато років ні з позивачем ні зі своїм батьком не спілкується, по господарству не допомагає. За весь період непроживання у будинку відповідач [PERSON] не надавав кошти на утримання будинку. Із-за того, що відповідач зареєстрований у будинку, позивач не може оформити субсидію та не може як власник розпоряджатися своїм майном, а добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. Ухвалою від 06.03.2019 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 16.09.2019 суд ухвалив заочне рішення про задоволення позову [PERSON] 20.11.2019 відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою від 17.08.2020 суд скасував заочне рішення та призначив справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 24.11.2020. В підготовчому засіданні 24.11.2020 суд задовольнив клопотання відповідача про долучення доказів та виклик свідків, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 19.02.2021. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали пославшись на наведені у позовній заяві обставини і обґрунтування. Відповідач позов не визнав та мотивував свої заперечення тим, що до кінця вересня 2019 р. він проживав у спірному будинку, там знаходяться його речі, до смерті батька частково сплачував комунальні послуги, давав кошти на їх сплату та підтримував будинок у належному стані. Вказав також, що після смерті батька його мати подала позов про визнання договору дарування спірного будинку недійсним. Від Управління (Центру) надання адміністративних послуг Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення із запереченнями щодо його залучення до участі у справі як третьої особи з проханням розглядати справу за відсутності його представника. Заслухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 29.08.2017 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно з договором дарування житлового будинку від 04.09.2018 чоловік [PERSON] подарував дружині [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 3-701. Право власності позивача на спірний будинок зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 27760773, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1523922680000. На момент звернення позивача до суду з даним позовом у спірному будинку було зареєстроване місце проживання чоловіка позивача [PERSON] та його сина - відповідача [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. На підтвердження вимог позову позивачем надано акти про підтвердження факту непроживання в квартирі (будинку) від 04.06.2018, від 02.11.2018, від 01.03.2019, від 02.04.2019, від 03.05.2019, від 07.06.2019, від 02.07.2019, віл 05.08.2019, підписані сусідами сторін [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у яких зазначено, що [PERSON] не проживає у спірному будинку протягом 20 років. Відповідач стверджував, що сусіди заперечують обставини його непроживання у спірному будинку, а їх підписи в актах підроблені, проте ці доводи відповідача спростували допитані на його ж прохання свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили в суді факт підписання ними актів про непроживання відповідача у спірному будинку протягом багатьох років. Свідки вказали, що підписали акти на прохання покійного батька відповідача з метою оформлення останнім субсидії та пояснили, що багато років назад на одному дворищі було два будинки, в одному з яких мешкали батьки відповідача, а в іншому - його дід. Після того як згорів будинок, у якому мешкали відповідач і його брат з батьками, вони переселились у будинок діда. Потім батько відповідача, який на той час уже розійшовся з своєю першою дружиною, на цьому ж дворищі побудував для себе новий будинок на дві кімнати та переселився у нього, а відповідач з сім`єю залишився проживати у старому дідовому будинку, де мешкає і по цей день. Такі ж показання надали в суді і допитані на прохання відповідача сусіди [PERSON] та [PERSON] . Остання зокрема засвідчила, що як кума дружини відповідача часто буває у них вдома у будинку [ADDRESS] , де він і мешкає разом з сім`єю. Дослідженням технічних паспортів на жилі будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] встановлено, що будинок [ADDRESS] покритий шифером, має загальну площу 39,9 кв.м. та складається з двох жилих кімнат площею 14,50 кв.м і 7,9 кв.м., коридора площею 5,90 кв.м., кухні площею 6,5 кв.м. та санвузла площею 5,1 кв.м., натомість будинок [ADDRESS] покритий залізом, має загальну площу 51 кв.м., складається з двох жилих кімнат площею 15,3 кв.м і 12,7 кв.м., веранди, передпокою, підсобного приміщення і комори. Фактичні дані, які містяться у вищевказаних технічних паспортах, узгоджуються з показаннями свідків про те, що відповідач з сім`єю постійно проживає у будинку більшої площі, який покритий залізом, а у спірному будинку проживав лише його батько з дружиною. Під час судового розгляду справи відповідач не навів жодних обставини його проживання у спірному будинку, не зміг пояснити, у якому з приміщень знаходилось його спальне місце, та які його особисті речі у ньому знаходяться, не довів, що цікавиться спірним житлом, сплачував чи сплачує комунальні послуги на утримання майна, а та обставина, що за життя батька він мав до нього доступ та у нього є ключі від вхідних дверей, не дає підстав вважати, що будинок є його постійним місцем проживання. За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за положеннями якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставісудового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7). Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що особа втрачає право користування житлом внаслідок припинення права власності на нього. Право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Отже ураховуючи, що самостійного права на житло члени сім`ї власника житла не набувають, а їх право на користування житлом є особистим сервітутом, похідним від прав власника житла, припинення права особи на житло припиняє і право членів її сім`ї на користування ним. За обставинами справи встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку за згодою власника [PERSON] , проте право власності останнього на будинок припинилося на підставі договору дарування, а новий власник - позивач [PERSON] , яка ніколи не була і не є членом сім`ї відповідача, з ним ніколи разом не проживала і спільного господарства не вела, заперечує проти збереження за відповідачем права користування житлом. Доказів, які б свідчили про наявність між померлим та відповідачем угоди щодо певного порядку користування спірним будинком та інших умов припинення права користування житлом, суду не надано. Підстав для збереження за відповідачем права користування спірним будинком судом не встановлено, оскільки він користується іншим будинком більшої площі, 1/3 частину якого він успадкував після смерті батька як спадкоємець за законом першої черги. Відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. За приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені законодавчі норми та ураховуючи, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved