Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

У лютому 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 15 травня 2005 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 496. Від вказаного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені з березня 2014 року, спільного господарства вони ведуть, проживають окремо, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. У судове засідання позивачка не з'явилася, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, а також вказав на те, що поданий позов підтримує в повному обсязі й відповідно вважає, що надання судом строку на примирення не призведе до відновлення шлюбних відносин із відповідачем. Відповідач у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій вказав на те, що проти задоволення позову не заперечує, просив розгляд справи провести у його відсутності та заперечував проти надання судом строку на примирення. Так, відповідно до ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, ураховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання провадилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 15 травня 2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 496 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Батьками дітей зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 10). При цьому, як убачається з наявних у справі доказів, між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини та поділу спільного майна. Зокрема, як вбачається з позовної заяви та письмових заяв сторін, наданих через канцелярію суду, за домовленістю сторін син [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачкою, а донька [PERSON], [INFO] проживає із позивачем й відповідно спір між сторонами щодо місця проживання дітей відсутній. Крім того, судом також достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я сторін розпалась й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, з березня 2014 року проживають окремо за різними адресами, що також підтверджується відомостями з адресно-довідкового бюро та не ведуть спільного господарства. За таких обставин, ураховуючи те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також подані сторонами письмові заяви, в яких сторони не заперечували проти розірвання шлюбу, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, на даний час шлюб носить формальний характер, у зв'язку із чим приходить підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved