Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

У листопаді 2020 року представник Виконавчого комітету Маріупольської міської ради звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про виселення з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим в подальшому [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог вказала, що з березня 2002 року по 12.01.2016 року проживала без реєстрації шлюбу з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка йому була надана Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на підставі Ордеру на жиле приміщення № 002229 від 16.04.2003 року. [INFO] [PERSON] помер, але у вищезазначеній квартирі вона продовжує мешкати, незважаючи на наявність реєстрації у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , яке їй було надане Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на підставі Ордеру на жиле приміщення № 004125 від 08.08.2003 року. Беручи до уваги те, що вона після смерті [PERSON] , з яким не перебувала в офіційному шлюбі, продовжує мешкати за адресою спільного мешкання, просить суд визнати за нею право на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги зустрічного позову підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності Суд, дослідивши матеріали справи і перевіриш їх доказами, приходить до наступного. Судом установлено, що у листопаді 2020 року представник Виконавчого комітету Маріупольської міської ради звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про виселення з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . У жовтні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.12.2021 року вищевказані цивільні справи були об`єднані в одне провадження на підставі ст.193 ЦПК України. Однак, на адресу суду надійшла заява від представника позивача, який діє на підставі довіреності - [PERSON] , про залишення позовних Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до [PERSON] про виселення з житлового приміщення, без розгляду з урахуванням того, що [PERSON] зніметься з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням заяви [PERSON] , яка вказала, що зніметься з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.12.2021 року позовну заяву Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до [PERSON] про виселення з житлового приміщення, залишено без розгляду. Судом установлено, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , було надане [PERSON] Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на підставі Ордеру на жиле приміщення № 002229 від 16.04.2003 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 24.01.2016 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного тану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області , актовий запис № 133. У відповідності до акту обстеження житлового приміщення від 24.09.2020 року в квартирі [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] , який помер, однак у вказаній квартирі мешкає [PERSON] біля 20 років. Згідно з копією ордеру на житлове приміщення серії КО № 00415 від 08.08.2003 року, [PERSON] надане житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до копії довідки сформованої в реєстрі територіальної громади м. Маріуполя 09.11.2020 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості про зареєстрованих осіб. Відповідно до Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 0-1.03.2013 року « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст. ст. 15,16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Оскільки позивачці за зустрічним позовом представником відповідача відмовлено у її праві на реєстрацію, у зв`язку з відсутністю, за їх думкою, права користування житловим приміщенням та ненаданням для реєстрації відповідних документів на таке право, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві. Аналогічні правові позиції викладені в постановах ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2139, від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16, відповідно до яких спори про реєстрацію місця проживання підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом свого порушеного цивільного права, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача ( власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. За ст.106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду. Як вбачається з матеріалів справи спір щодо права користуватись спірним жилим приміщенням виник між позивачкою за зустрічним позовом та виконкомом Маріупольської міської ради. Відповідно до ч. 5 ст. 16, п.1 п.1 ст. 29, ч. 5 ст. 60 Закону « Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет Маріупольської міської ради здійснює права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад, має власні повноваження управління в межах, визначеною радою майном, що належить до комунальної власності відповідальних територіальних громад. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п.п. 3 п. 18 Правил для реєстрації місця проживання особа подає документи, що підтверджують, у тому числі, право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. [PERSON] звертаючись до суду з зустрічним позовом, вказала, що зніметься з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, оскільки місце свого постійного проживання не змінювала, у зв`язку з чим просить суд визнати за нею право на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Тобто, позивачкою фактично ставиться питання про визнання її наймачем шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за нею права на користування житлом. Обраний позивачкою спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права. Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. За змістом статей 71,72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Відповідно до п. 11 Постанови № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З аналізу вищезазначених норм права випливає, що втрата особи права на користування житловим приміщенням пов`язується зі спливом строків, встановлених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР. Як встановлено судом позивачка за зустрічним позовом вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, постійно та тривалий час проживає у спірному житлі, доказів на підтвердження факту вибуття позивачки до іншого постійного місця проживання відповідачем не надано, так само як і не надано доказів що на момент звернення [PERSON] до суду інших реєстрованих членів сім`ї у спірній квартирі не встановлено,а представник відповідача за зустрічним позовом проти визнання права користування квартирою за [PERSON] не заперечував, суд приходить до висновку, що необхідно визнати за нею право на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved