Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, [PERSON] вказував, що він працював на посаді начальника поїзда пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом начальника депо виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна» Ткачика О.Б. від 05 березня 2019 року №291/О6 [PERSON] було звільнено за ст. 36 ч.1 п. 2 КЗпП України за закінченням строку трудового договору, про що позивача було повідомлено та ознайомлено із наказом 09 липня 2019 року. [PERSON] звернув увагу суду на той факт, що фактично трудовий договір продовжував діяти на момент його звільнення з тих самих підстав та за участю тих самих сторін, а при його звільненні були допущені значні порушення трудового законодавства. Крім того, позивач указував, що відповідач жодних розрахунків з ним не проводив. Не погоджуючись з діями відповідача та, вважаючи їх незаконними, протиправними та передчасними, позивач скористався своїм правом на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів шляхом подання позову, у якому просив суд: 1) установити факт, що має юридичне значення, а саме визнати переукладеним контракт №378 від 20 жовтня 2016 року на тих самих умовах, але на невизначений строк між [PERSON] та AT «Українська залізниця»; 2) визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ (розпорядження) виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» AT «Українська залізниця» №291/06 від 05 березня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) повністю, з мотивів його невідповідності нормам Конституції, законів України, чинній редакції Статуту AT «Українська залізниця»; 3) поновити [PERSON] на посаді начальника поїзда «пасажирського» виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса- Головна філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця»; 4) стягнути з AT «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 березня 2019 року до моменту поновлення на посаді заступника начальника депо виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця». \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник АТ «Українська залізниця» скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву [PERSON] , у якому, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, указував, що контракт, укладений між сторонами у справі, був укладений на строк до 19 жовтня 2018 року. Також звернув увагу суду, що [PERSON] фактично уже було вирішено звільнити із займаної посади за порушення Інструкції начальника поїзда та Положення про Департамент безпеки, а саме у частині чинення опору при проведенні перевірки пасажирського поїзду №60 сполучення Одеса-Харків. Але, звільнення не було реалізовано через те, що [PERSON] знаходився у відпустці за власний рахунок, а згодом у відпустці по догляду за дитиною до 6 років та на лікарняному. Сторона відповідача вважає звільнення позивача законним, обґрунтованим, що дає підстави відмовити у позові повністю. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 20 жовтня 2016 року між [PERSON] та Головною регіональною філією «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» було укладено контракт №378, відповідно до якого, зокрема, [PERSON] було прийнято на роботу в пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за посадою начальника поїзда (пасажирського). Як убачається із вищевказаного контракту, а саме: відповідно до п. 22 Контракту його строк дії триває з 20 жовтня 2016 року до 19 жовтня 2018 року включно. Згідно з наказом начальника депо виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна» Ткачика О.Б. від 05 березня 2019 року №291/О6 [PERSON] було звільнено за ст. 36 ч.1 п. 2 КЗпП України за закінченням строку трудового договору, про що позивача було повідомлено та ознайомлено із наказом 09 липня 2019 року. Указаний запис про звільнення внесений до трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Законодавством України визначено сферу застосування контракту як форми трудового договору. Як убачається із\~постанови Кабінету Міністрів України від\~19 березня 1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності»,\~наймання на роботу\~керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту. Окрім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року №764 «Про затвердження переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору» визначено вичерпний перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Зважаючи на норму, передбачену ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України, відповідно до якої, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, суд доходить висновку, що між сторонами після спливу дії укладеного контракту від 20 жовтня 2016 року було продовжено трудові відносини між сторонами до моменту видачі оскаржуваного наказу про звільнення позивача. Представник відповідача, заперечуючи проти заявлених вимог [PERSON] , указував, що відповідно до п. 17 Контракту він припиняється після закінчення строку дії цього контракту. А відповідно до п. 18 Контракту працівник може бути звільнений, а контракт розірваний з ініціативи роботодавця до закінчення терміну його дії у разі встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів або надлишкової поклажі. Як пояснив представник відповідача, на підставі протоколу №ПК-04/137 оперативної наради при заступнику директора філії «Пасажирська компанія» від 26 квітня 2018 року було вирішено звільнити позивача за чинення опору при перевірці пасажирського поїзду №60 сполучення Одеса-Харків. Утім, дане звільнення не уявилось можливим реалізувати через знаходження [PERSON] у відпустці за власний рахунок, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 6-річного віку, а згодом на лікарняному. Утім, суд у даному випадку зазначає, що відпустка є правом особи, яка перебуває у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, що регламентовано Законом України «Про відпустки». Цим же законом передбачено й право особи на відпустку без збереження заробітної плати. Утім, заперечуючи проти того, що трудовий договір між сторонами було продовжено на невизначений строк після спливу дії укладеного між сторонами контракту, сторона відповідача не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували саме пред`явлення вимоги до [PERSON] про припинення трудового договору, яка передбачена ст. п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Слід зазначити, що Інспекція з питань праці в прямій формі забороняє укладати строкові трудові договори з метою ухилення роботодавця від надання працівнику належних йому при звільненні гарантій. Законодавством про працю передбачено вичерпний ряд випадків, що являються підставою для укладання строкового трудового договору, інші розцінюються порушенням законодавства про працю. Таким чином, з огляду на вищевикладене суд доходить висновку про те, що після спливу контракту від 20 жовтня 2016 року трудові відносини між сторонами фактично тривали, а трудовий договір був переукладений між сторонами на невизначений строк. Також позивач у своєму позові указував, що [PERSON] належним чином оформлена трудова книжка не видавалась у зв`язку із його звільненням з посади, жодних розрахунків із ним не проводилось, а процедура звільнення була здійснена із порушенням діючого законодавства України. Указаний факт щодо недодержання законодавства України при звільненні [PERSON] , зокрема, підтверджується тим, що його було звільнено саме 05 березня 2019 року, коли позивач знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, що є порушенням трудового законодавства України. Позивач пояснив, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я у період з 06 березня 2019 року до 09 липня 2019 року він знаходився на лікарняному, що підтвердив листками непрацездатності серії АДЦ №779428, 779480, 779979, 754048, 755123. А тому він з`явився на роботу лише 09 липня 2019 року, де його й було повідомлено про звільнення. Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до\~п.\~5\~ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~40\~КЗпП України\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~а також\~строковий трудовий\~договір до\~закінчення строку\~його чинності\~можуть бути\~розірвані власником\~або уповноваженим\~ним органом\~лише у\~випадках:\~нез`явлення\~на роботу\~протягом більш\~як чотирьох\~місяців підряд\~внаслідок тимчасової\~непрацездатності,\~не рахуючи\~відпустки по\~вагітності і\~родах,\~якщо законодавством\~не встановлений\~триваліший строк\~збереження місця\~роботи (посади)\~при певному\~захворюванні.\~За працівниками,\~які втратили\~працездатність у\~зв`язку\~з трудовим\~каліцтвом або\~професійним захворюванням,\~місце роботи\~(посада)\~зберігається до\~відновлення працездатності\~або встановлення\~інвалідності. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, суд доходить висновку, що видавши оскаржуваний наказ 05 березня 2019 року, особою, що його видала, було порушено вищевказану норму КЗпП України. Крім того, надавши оцінку наданому у якості доказу стороною позивача витягу №1005543808 від 13 липня 2019 року, суд дійшов висновку, що виробничий підрозділ вагонна дільниця станції «Одеса-Головна» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» не є філією або представництвом, відділом, підрозділом АТ «Укрзалізниця», від імені якого [PERSON] звільнив [PERSON] із займаної посади. Як убачається із Статуту АТ «Укрзалізниця», наказ про звільнення повинен ґрунтуватись на рішенні, оформленому протоколом зборів правління товариства, до компетенції якого, зокрема, входить звільнення з посади фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з товариством згідно із законодавством. Рішення правління приймаються колегіально та оформлюються протоколом, який підписують усі члени правління. Утім, стороною відповідача не надано суду жодних доказів, які б підтверджували додержання належних процедури та порядку звільнення позивача із займаної посади, зокрема, не надано суду відповідного протоколу зборів членів правління, а наказ про звільнення виданий не уповноваженою на те особою. Адже, згідно із п. 121 Статуту АТ «Українська залізниця», зокрема, будь-які документи підписані від імені АТ «Українська залізниця» повинні бути підписані щонайменше двома особами, в іншому випадку вони не мають юридичної сили. Тобто, з огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ не має юридичної сили та дає підстави вважати, що відповідачем дійсно було порушено процедуру звільнення позивача, а виданий наказ про звільнення є незаконним та передчасним. Згідно ч. 3\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1-3\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Слід також зазначити, що\~Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3933-XII,\~ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця, прийняту 68 сесією Генеральної Конференції Міжнародної Організації Праці 22 червня 1982 року (далі Конвенція МОП №158), а саме: пунктом «a» частини другої ст. 9 Конвенції МОП №158 передбачено, що тягар доведення наявності законних підстав для звільнення лежить\~на роботодавцеві. Крім того, у п. 18 вищезазначеної\~постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року №9\~роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною другою\~ст. 43 Конституції України\~державою гарантується, зокрема, створення умов для повного здійснення громадянами права на працю. Ч. 6\~ст. 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Так само,\~ст. 5-1 КЗпП\~України\~передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Тому поновлення працівника на роботі слід розглядати як гарантію захисту його порушених прав. Ч. 1\~ст. 235 КЗпП\~України\~передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Ч. 2\~ст. 235 КЗпП України\~передбачає, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно ухвалює рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. П. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~передбачає, що при задоволенні вимог про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до довідки виробничого підрозділу пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» серії ПКВЧД-3-14/724 від 26 липня 2019 року [PERSON] дійсно працював в пасажирському вагонному депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на посаді начальника пасажирського поїзда до 05 березня 2019 року. Середньомісячна заробітна плата за останні 2 місяці на момент звільнення склала 8\~887,50 гривень (середньоденна заробітна плата складає 291,97 гривню). Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 05 березня 2019 року до 09 лютого 2021 року, суд виходить із наступного: 483 (вимушені пропущені робочі дні) х 291,97 (середньоденна заробітна плата) = 141\~021,51 гривень. Указана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 05 березня 2019 року до 09 лютого 2021 року підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця». Отже, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що за встановлених у судовому засіданні обставин та на підставі представлених доказів, суд вважає вимоги позивача законними й обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме суд вбачає обґрунтованим визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ (розпорядження) виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» AT «Українська залізниця» №291/06 від 05 березня 2019 року про припинення трудового договору (контракту); поновити [PERSON] на посаді начальника поїзда «пасажирського» виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса- Головна філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця»; стягнути з AT «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2019 року до 09 лютого 2021 року у розмірі 141\~021,51 гривень. \~ \~ \~ \~ Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ч. 1, 6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави понесені судові витрати, а саме: суму несплаченого судового збору у розмірі (768,40 х2) +1410,21 = 2\~947,01 гривень. Також, суд зазначає, що відповідно до п. 2, 4 ч. 1\~ст. 430\~ЦПК\~України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Із системного аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що допуск рішення до негайного виконання, тобто до виконання з моменту проголошення рішення, а не з моменту набрання цим рішенням законної сили, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати в частині стягнення за один місяць є обов`язком суду, а не дискреційним правом. Так само, у п. 26\~постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках зазначати в рішенні про негайне його виконання в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць. Тому, у зв`язку із задоволенням позову в цій частині суд на підставі ст. 430 ЦПК\~України під час ухвалення рішення зазначає, що воно підлягає негайному виконанню в межах присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Outcome: approved