Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень від 14.01.2019 просять в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» за кредитним договором №44/2007/СІ від 06.04.2007, яка складає 149921,67 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 4500 доларів США; заборгованість за відсотками - 1052,94 доларів США (разом заборгованість за кредитом та за відсотками становить 5553,01 доларів США, що в перерахунку по курсу НБУ 24,819639 станом на 09.08.2016 становить 137823,7 грн.); штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 12097,97 грн; звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки від 06.04.2007, що був укладений між банком, позивачем у справі, та [PERSON] та посвідчений 06.04.2007 приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І., запис про що внесений до відповідного реєстру за обліковим №1097: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером [ADDRESS] (житловий будинок «Ааа1» - саманний, обкл.цеглою, загальною площею 72,0 м2, житловою площею 49,8 м2, має будівлі та споруди: сарай «б», сарай «Б», погріб «В», убиральня «Г», вимощення «1», ворота «№», хвіртка «№1», огорожа «№2», огорожа «№3», криниця «к», ганок «кр.», розташований на земельній ділянці площею 1200,00 м2, що належить іпотекодавцю на праві власності шляхом його продажу на прилюдних торгах у процедурі виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.04.2007 між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №44/2007/СІ відповідно до якого [PERSON] отримав кошти у сумі 12000 доларів США, які зобов`язався повернути до 06.04.2017 та сплатити 14% річних за користування кредитними коштами. Для забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору 06.04.2007 між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно якого останнім передано ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із змінами у діючому законодавстві, Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк»), 18.05.2010 у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців зареєстровано зміни найменування юридичної особи. ПАТ «ВіЕйБі Банк» є повним правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк». 20.03.2015, на підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», та з 20.03.2015 розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» призначено Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно. Рішенням № 213 від 22.02.2016 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повноваження на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіної Марини Анатоліївни продовжено на два роки строком до 19.03.2018, а 15.02.2018 рішенням № 474 строк здійснення процедури - продовжено до 19.03.2020. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору №44/2007/СІ від 06.04.2007 виникла заборгованість, яку стягнуто рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28.10.2015, проте заборгованість до даного часу не погашено та продовжують порушуватись умови договору, що призвело до збільшення заборгованості, яка станом на 09.08.2016 становить 149921 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду та просить звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути судові витрати. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме за адресою зазначеною в позові, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.233), про причини неявки суд не повідомив, клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило. 17.09.2018 від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з Печерським районним судом м. Києва, яке ухвалою суду від 29.10.2018 задоволено. 18.03.2019 від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з Шостим апеляційним адміністративним судом, яке ухвалою суду від 18.03.2019 задоволено. 24.07.2019 та 26.09.2019 від представника позивача [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують повністю (а.с.198, 218). 24.07.2019 від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він просить застосовувати строки позовної давності та винести рішення, яким відмовити в задоволенні позову (а.с.203). Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в призначене судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник відповідача та третьої особи - [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, надав пояснення по суті справи, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оглянувши матеріали цивільних справ №390/1538/15-ц і №390/1427/16-ц, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 06.04.2007 між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», та [PERSON] укладений кредитний договір №44/2007/СІ, згідно якого ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» надав [PERSON] кредит у сумі 12000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами та строком до 06.04.2017 (а.с.5-10). Також, до зазначеного договору додано графік, який є невід`ємною частиною кредитного договору №44/2007/ від 06.04.2007 (а.с. 11-14). Відповідно до п. 1.5 вищезазначеного договору, в забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій [PERSON] укладає з банком договір іпотеки цілого житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] , загальною площею 72,0 м.кв., яка складається з 3 кімнат. 06.04.2007 між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №44/2007/СІ/S-1, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І. за реєстровим № 1097. Згідно якого, для забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору від 06.04.2007, [PERSON] передано ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого 24.11.2000, приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Панасюк Л.С. за реєстровим № 28, який зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро тех. інвентаризації» 28 листопада 2000 року в книзі №1 запис 28 за р. №18049602 (а.с.27-34, 39). У подальшому, а саме: 20.06.2008, 05.12.2008, 15.01.2009, 23.06.2009 та 27.11.2009, між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено додаткові договори до кредитного договору №44/2007/СІ від 06.04.2007, якими внесено зміни щодо штрафних санкцій, умов погашення простроченої заборгованості, розміру процентної ставки, укладення нових договорів страхування, внесення застережень та адрес і реквізитів сторін (а.с.19, 20, 21, 22-24, 25). Крім того, в п.2 додаткової угоди до договору №44/2007/СІ від 06.04.2007, яка укладена між сторонами 05.12.2008, зазначено, що сторони зобов`язуються протягом 2 робочих днів з дати підписання цього додаткового договору забезпечити внесення відповідних змін до угоди, якою оформлене забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, а саме до договору іпотеки №1097 від 06.04.2007 (у зв`язку із зміною розміру основного зобов`язання), а також до реєстру обтяжень. Проте, жодних доказів, щодо укладення додаткових договорів (угод) до договору іпотеки №1097 від 06.04.2007 (№44/2007/СІ/S-1) позивачем не надано. На підтвердження позовних вимог, позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору №44/2007/СІ від 06.04.2007 виникла заборгованість, яку стягнуто рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28.10.2015, справа №390/1538/15-ц (а.с.43-44, 45-47). Однак, оглянувши матеріали цивільної справи №390/1538/15-ц, судом встановлено, що заочним рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за договором №44/2007/СІ від 06.04.2008 в сумі 114370 грн. 30 коп. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь держави судовий збір 1143,70 грн. Ухвалою від 31 липня 2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року, по цивільній справі № 390/1538/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду. Ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили. А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором №44/2007/СІ від 06.04.2007 та належності його виконання боржником [PERSON] на теперішній час не вирішено. На підтвердження розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором №44/2007/СІ від 06.04.2007, який у справі є третьою особою, позивачем надано до суду копію заочного рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28.10.2015 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке як встановлено в судовому засіданні скасовано, та розрахунок заборгованості (а.с.40-42), проте розрахунок заборгованостіне є первинним документом і сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Крім того, розрахунок заборгованості не оформлений належним чином: надано нечітку копію розрахунку (відсутні рядки 35-38, 89-91); копія не завірена належним чином, тощо. Судом враховується, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують розмір заборгованості за вказаним кредитним договором та складові цієї заборгованості, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заборгованості. ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (Ліквідація) на адресу [PERSON] та [PERSON] направлялась вимога №12/2-40867 від 12.08.2016 про погашення кредитної заборгованості через неналежне виконання договору, проте вона залишена без задоволення (а.с.48). Доказів щодо її отримання боржниками суду не надано. 20.03.2015, на підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», та з 20.03.2015 розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» призначено Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно. Рішенням № 213 від 22.02.2016 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повноваження на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіної Марини Анатоліївни продовжено на два роки строком до 19.03.2018, а 15.02.2018 рішенням № 474 строк здійснення процедури - продовжено до 19.03.2020 (а.с.56, 57, 58). Рішенням № 1264 від 20.05.2019 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 20.05.2019 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» заступника начальника відділу безпеки департаменту розслідування протиправних діянь Матвійчука О.Ю. та делеговано відповідні повноваження (а.с.200-201). Також судом, за клопотанням представника відповідача та третьої особи, оглянуто матеріали цивільної справи №390/1427/16-ц, з якої слідує, що рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відмовлено за необґрунтованістю. Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18.01.2017 зазначене рішення залишено без змін. Відповідно до ч.1 ст.33 «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права належить дійти висновку, що для вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, встановлення розміру заборгованості та його складових є обов`язковим. Тобто основним обов`язком суду під час розгляду справ вказаної категорії є визначення розміру вимог за основним зобов`язанням, які підлягають задоволенню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки). Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18, щодо застосування норми статті 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, судом враховуються роз`яснення, викладені у п.п. 6, 9 та 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, з яких слідує, що у випадку, якщо особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця, зверненню до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки повинно передувати вирішення вимоги про виконання основного зобов`язання шляхом стягнення заборгованості або звернення до суду з такою вимогою. Як встановлено в ході розгляду справи позивач у 2015 році звертався до [PERSON] (позичальника) з вимогою про стягнення кредитної заборгованості (основного зобов`язання), яка була задоволена, однак у 2017 році рішення скасовано, позов залишено без розгляду. Тобто, на теперішній час вимога про виконання основного зобов`язання шляхом стягнення заборгованості не вирішена та при зверненні до суду з цим позовом така вимога не заявлялась. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно з ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК). Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч.ч. 2, 4, 5 ст.95 ЦПК України). Також, суд враховує, що позивачем до позову додані копії документів, які не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, а саме не завірені належним чином відповідно до норм діючого законодавства. Підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що викладені у позові обставини не знайшли свого належного підтвердження, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, як наслідок підстави для задоволення позову відсутні. Щодо заяви відповідача [PERSON] , в якій він просить застосовувати строки позовної давності та винести рішення, яким відмовити в задоволенні позову, суд зазначає наступне. Позовна давність може бути застосована лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог, вони не піддягають задоволенню за необґрунтованістю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 754/347/16-ц. Враховуючи, що суд прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та непідтверджені належними і допустимими доказами, питання щодо строку позовної давності судом не вирішується. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, зважаючи на рішення прийняте судом по суті позову, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed