Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача [PERSON] , заборгованості станом на 09 жовтня 2019 року на суму 57859 гривень 05 коп., з яких 9491 гривень 37 коп. основного боргу за кредитом, 47417 гривень 68 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 950 гривень заборгованості за пенею та комісією. АТ КБ «ПриватБанк», будучи правонаступником публічного акціонерного товариства, в обґрунтування підстав позову посилається на укладення договору банківських послуг шляхом підписання 11 вересня 2014 року анкети-заяви про приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифів банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, на підставі чого відповідачу була видана платіжна картка з встановленим кредитним лімітом на ініційований ним переказ коштів в розмірі 10000,00 гривень під проценти за користування зі ставкою 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк дії емітованої позивачем картки, чим відповідач скористався для розрахунків у побуті, але з поверненням кредиту і сплатою процентів прострочив, на позасудові вимоги про погашення заборгованості не реагує. Наведені у позовній заяві доводи і міркування про забезпечений неустойками і наданий під проценти кредит позивач аргументував змістом договору, зафіксованим у кількох письмових та електронних документах, відповідно до п. п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, за якими клієнт надає банку право змінювати у будь-який момент кредитний ліміт у бік зменшення чи збільшення, тим самим безумовно погоджуючись в момент укладання договору на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого за рішенням банку. Позивач, окрім зазначених підстав, в обґрунтування розміру позовних вимог на сум 31\~209 грн. 71 коп., посилається на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року з [PERSON] стягнута за цим же кредитним договором заборгованість станом на 09 грудня 2013 року загальним розміром 30542,30 грн., з яких 9491 грн. 37 коп. заборгованість за кредитом, 18170 грн. 34 коп. заборгованість по процентам, 950 грн. 55 коп. комісії та пені, 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 1430 грн. 59 коп. штраф (процентна складова), тому залишок основної заборгованості становить 9491 грн. 37 коп., залишок заборгованості по процентам станом на 09 жовтня 2019 року складає 29247 гривень 34 грн., а штрафи передбачені п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 29 листопада 2019 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї малозначної справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач через свого представника 20 січня 2020 року подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, заперечуючи тим, заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року вже стягнута заборгованість за цим кредитним договором від 30 липня 2007 року, тому повторному стягненню не підлягає основний борг. Крім того, представник відповідача зазначила свої аргументи проти доводів позивача, які засновані на викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, від 04 липня 2018 року, від 31 жовтня 2018 року позиції у спірних правовідносинах про те, що якщо банк використав вже своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, також неустойки у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу, а права та інтереси кредитодавця в цьому випадку забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України щодо наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, вимогу з приводу чого позивачем у справі не заявлялось, тому і вимоги про стягнення відсотків та штрафів за період з 2013 року по 2019 рік на думку відповідача задоволенню не підлягають. Також, представник відповідача аргументувала відсутність підстав для задоволення позовних вимог пропуском позивачем строку позовної давності, Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання представника не направив, однак у позовній заяві клопотав про розгляд справи у відсутності представника у разі його неявки в суд. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не прибула та у поданому відзиві на позов клопотала про розгляд справи у її відсутність та відсутність відповідача. Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідач отримав емітовану позивачем платіжну картку № [NUMBER] за кредитною програмою «Visa Gold» без терміну її дії в обмін на заповнений ним 31 липня 2007 року бланк заяви-анкети, за відомостями якої відповідач безспірно погодився на встановлення кредитного ліміту грошового переказу на суму 10 000 гривень на умовах базової процентної ставки в розмірі 2 % на місяць за методом нарахування процентів факт/360, погоджених на момент укладення договору, який у відповідності до застереження в цій заяві-анкеті пов`язаний з відкриттям позивачем банківського рахунку для обслуговування платіжної карти. Проте номер банківського рахунку у цій заяві-анкеті позивачем зазначений не був, а до позовної заяви не додано виписки про рух коштів на клієнтському рахунку чи будь-який розрахунковий документ про зарахування позивачем коштів на виконання ч. 2 ст. 1068 ЦК України в розмірі встановленого кредитного ліміту на користь відповідача, внаслідок чого у суду відсутні достатні достовірні фактичні дані передачі коштів кредитного ліміту у будь-якому розмірі у власність відповідача на умовах кредитного договору згідно з ст. 1054 ЦК України в момент видачі платіжної карти. Тобто, встановлення кредитного ліміту для ініційованого переказу коштів за допомогою платіжної картки згідно з п.\~1.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» має значення погодження максимальної суми грошового переказу, на яку позивач у майбутньому зобов`язувався відповідно до ст.ст. 1054, 1056 ЦК України надавати кредит відповідачу під час безготівкових розрахунків останнього чи зняття ним готівки за правилами ч. 3 ст. 1069 цього Кодексу від дня здійснення такого переказу, про що свідчить наданий позивачем розрахунок основного боргу за кредитом, наданим по типу звичаєвої для ділового обороту у банківській сфері відновлювальної кредитної лінії. Умови та Правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача та не мають дати їх складання позивачем, у судовій практиці застосування ст. 207 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки такий документ не може без сумнівів підтверджувати, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету. За офіційним тлумаченням частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин і\~свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, з огляду на що споживач послуг банку приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений, а банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відповідно, суд відкидає аргументи позивача про застереження у заяві-анкеті перед місцем її підписання відповідачем, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між сторонами договір банківських послуг, внаслідок їх явної неприйнятності з огляду на усталену судову практику застосування ст.ст. 207, 634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними третього липня 2019 року у постанові № 14-131цс19, про неприпустимість покладання на слабшу сторону споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. За відсутності в\~заяві-анкеті домовленості сторін про сплату комісій, пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредиту надані позивачем банком витяги з тарифів і\~умов, які не містять підпису відповідача, в судовій практиці застосування ст.ст. 633, 634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду у зазначеній постанові № 14-131цс19 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не можуть підтверджувати вказаних обставин. Враховуючи поділ умов договору щодо процентів та неустойки відповідно до ст. 628 ЦК України на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі), у з`ясованих судом обставинах відсутні\~підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання, а також ціну договору в формі сплати комісій та в тому розмірі процентів, яких по суду відшукує позивач саме у цій справі. Суд за браком доказів підтвердження в порядку ст. 545 ЦК України повернення відповідачем кредиту дійшов висновку згідно з ст.ст. 12, 80, 81 ЦПК України про встановлений заявою-анкетою баланс ймовірностей, який свідчить на користь тверджень позивача, оскільки більш імовірне використання кредиту можна виключати лише за наявними у відповідача фіскальними чеками та іншими розрахунковими документами, внаслідок чого за внутрішнім переконанням знаходить виконання відповідачем зобов`язання згідно з ст. 612 ЦК України простроченим. Таким чином, відповідач порушив взяте перед позивачем кредитне зобов`язання, строк виконання якого за усталеною судовою практикою визначений моментом пред`явлення вимоги згідно ст. 530 ЦК України, від чого відповідач під різними приводами ухиляється, у зв`язку з чим основний борг за кредитом склав як станом на 09 вересня 2013 року, так і станом на 09 жовтня 2019 року - 9491 грн. 37 коп., проте в цій частині права позивача відповідно до ст. 611 ЦК України вже були захищені, оскільки рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від09 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 20 грудня 2013 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором б/н від 30 липня 2007 року 9491 грн. 37 коп. основного боргу, 18\~170 грн. 34 коп. заборгованості по відсоткам, 950 грн. 55 коп. комісії 1930 грн. 59 коп. штрафів, а всього 30542 грн. 30 коп., а тому повторно основний борг за кредитом в розмірі 941 грн. 37 коп. стягненню не підлягає, а в частині неустойок та комісій з наведених вище мотивів належить вважати договір не укладеним з відмовою в позові за безпідставністю, тоді як проценти за фактичне користування коштами за недоведеністю їх визначення на розсуд сторін спору можуть стягуватися за загальними правилами про позику, з приводу чого вимоги у цій справі не заявлялися. Судові витрати з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог позивача відносяться на рахунок позивача відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підстав вищевикладеного,

Outcome: dismissed