Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просила розірвати укладений між ними шлюб, зареєстрований 26.11.2014 року, від якого мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], місце проживання якого просила визнати разом з нею, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільного сина в розмірі 2 500 грн. щомісячно, до досягнення останнім повноліття. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем мають різні погляди на права та обов'язки подружжя, відсутні спільні інтереси та порозуміння під час вирішення сімейних проблем. Вважає, що їх шлюб остаточно припинив існування, поновлення подружніх відносин неможливе, оскільки відповідач є громадянином Туреччини, просила місцем проживання їх спільного сина визначити з нею у м. Новоград-Волинський та стягнути аліменти на його утримання, оскільки хлопчик повністю знаходиться на її матеріальному забезпеченні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. Сторони в судове засідання не прибули, надіслали до суду письмові заяви. Позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених в позові. Відповідач в протоколі судового засідання від 25.05.2017 року, яке відбулось в Анатолійському Сімейному суді №5 в Стамбулі, зазначив: що не приймає факт та заперечує проти розірвання шлюбу; через проблеми він не має можливості зараз приїжджати та жити на території України, проте в майбутньому, має такий намір; заперечив проти сплати аліментів на утримання сина у зазначеному розмірі, оскільки має не високий заробіток в розмірі 1 400 турецьких лір щомісячно; вказав, що має почуття до позивачки і намір примиритися з нею, як тільки буде така можливість. Дослідивши матеріали справи та усі наявні докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в офіційному шлюбі зареєстрованому на території Республіки Туреччини з 26.11.2014 року, від якого мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] Різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачем. Крім того, велику роль зіграла відстань між сторонами та те, що вони проживають у різних країнах, позивач в Україні, а відповідач на території Республіки Туреччина. Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім'ї, хоч відповідач і має намір відновити шлюбні відносини та повернутись на територію України для воз'єднання сім`ї, позивач проти цього категорично заперечує, оскільки вказаних намірів не підтримує. За таких обставин суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін та їх неповнолітньому сину, що має суттєве значення для них, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1, ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Особливо це стосується немовлят та дуже маленьких дітей. Матеріали справи не містять передбачених ч. 2 ст. 161 СК України обставин, для розлучення сина [PERSON] зі своєю матір'ю. Крім того, зточки зору психології між дитиною та її матір'ю в ранньому віці існує дуже тісний зв'язок, розірвання якого накладає часто глибокий слід в майбутньому на психіці та навіть на фізичному розвитку дитини, якому на момент розгляду справи виповнилось повних 2 роки. Та й самою природою було закладено спроможність забезпечення необхідних умов побуту, виховання, розвитку дитини саме в жінці, а тому місце проживання неповнолітнього сина сторін, слід визначити за місцем проживання матері. Важливо зазначити, що визначення місцем проживання дитини місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у її вихованні. Відповідач може реалізувати свої права, шляхом домовленості з матір'ю їх спільного сина, щодо встановлення часу спілкування. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Аналогічну норму містить і ч. 4 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своєму сину, на момент розгляду справи не існує. Відповідач є здоровою молодою особою 30 років; офіційно працює помічником архітектора у Республіці Туреччина; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має, про що сам повідомив під час судового засідання 25.05.2017 року; не достатньо приймає участі у вихованні неповнолітнього сина та не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Доводи відповідача стосовно того, що він не взмозі сплачувати аліменти в зазначеному розмірі та відмовляється від їх сплати взагалі, оскільки отримує мінімальну заробітню плату в розмірі 1 400 турецьких лір, що на день винесення рішення еквівалентно 9 358 грн., суд до уваги не бере, виходячи з наступного. Обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: з 01.05.2017 року становить 1 426 грн. - для дітей віком до 6 років); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за вересень 2017 року вона становить 6 106 грн.), встановлений з 01.09.2017 року розмір аліментів, який не може бути меншим за 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, або в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, - суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1 500 грн. щомісячно. (виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати та мінімального розміру аліментів встановленого законодавством 6 106/4 =1 526 грн. 50 коп.). Така сума аліментів є реальною, відповідатиме, як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості, та надасть змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дитини. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. З відповідача належить стягнути судовий збір, понесений позивачкою при подачі позову. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: partial