Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 18.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та Банком договір, при укладенні якого сторони керувались положеннями ст. 634 ЦК України. Окрім того, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками, оплачувати комісії, слідкувати за витратами платіжного ліміту з метою уникнення Овердрафту. Крім того, умовами передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф 500 грн. + 5% від суми позову. Також, Умовами та Правилами надання банківських послуг передбачено, що у разі порушення власником платіжної картки діючого законодавства або умов договору та/або у разі виникнення овердрафту, банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором. Вказував на те, що відповідач належним чином своїх зобов'язань за договором не виконала, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на 31.01.2017 року становить 12703,86 грн. та складається з наступного: 1654,62 грн. - заборгованість за кредитом; 9968,10 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи - 500 грн. фіксована частина та 581,14 грн. - процентна складова. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, умови договору,просив стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість в розмірі 12703,86 грн. та судові витрати по справі, у разі неявки представника позивача в судове засідання просив справу слухати без його участі та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, яка не з'явилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 18.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а/с 4). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Так, відповідно Умов і правил надання банківських послуг від 06.03.2010 року, підписавши відповідну заяву відповідач погодився з умовами і правилами надання банківських послуг, тим самим уклав договір та отримав кредит в розмірі 2000 грн. (а/с 5, 7-30). Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до п. 2.1.1.5.5, п. 2.1.1.12.9 Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Боржник доручає списувати з рахунку відкритого в банку, в тому числі з картрахунку, грошові кошти для здійснення платежу з цілю повного або часткового погашення боргових зобов'язань. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, позичальник належним чином своїх зобов'язань за договором не виконала, у зв'язку з чим у неї станом на 31.01.2017 року утворилась заборгованість, яка становить 12703,86 грн. та складається з наступного: 1654,62 грн. - заборгованість за кредитом; 9968,10 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи - 500 грн. фіксована частина та 581,14 грн. - процентна складова (а/с 3) Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного саме між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань повинен нести в повному об'ємі відповідач. Як вбачається зі змісту п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, при порушені позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. З розрахунку заборгованості вбачається, що за неналежне виконання умов кредитного договору банком, відповідно до умов договору, нараховано штрафи: 500 грн. фіксована частина та 581,14 грн. процентна складова. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вище вказана заборгованість, штраф, пеня та заборгованість по комісії. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved