Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

У лютому 2019 [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив його у кв. [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26.01.1999 року. 27.12.2007 року сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартира була придбана на ім`я [PERSON] за наявності нотаріально посвідченої письмової згоди позивача. Таким чином, на думку позивача, відповідна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та, відповідно, позивач є співвласником даної квартири. Єдиним житлом, яке належить позивачу, є квартира [ADDRESS] . Як зазначає позивач, на даний час дружина використовує квартиру як приміщення для надання нотаріальних послуг. Згоди на використання квартири для даних цілей позивач не надавав. Відповідач не надає змоги користуватися позивачу даною квартирою та перешкоджає позивачу не лише користуватися квартирою, але й перешкоджає проживати позивачу у даній, належній також і позивачу, що є підставою для звернення до суду даним позовом. У відзиві на позовну заяву відповідач вказала, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, про які вказується у позові, а тому, просила відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти вимог позову з підстав його необґрунтованості та просила суд відмовити у його задоволенні. Ч. 1 ст. 211 ЦПК України визначено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою суду від 07.03.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 07.08.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 07.08.2019 року відмовлено у прийнятті та повернуто позивачу [PERSON] уточнену заяву про зміну предмету і підстав позовних вимог від 07.08.2019 року. Протокольною ухвалою суду від 07.08.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 23 січня 1999 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва, актовий запис № 51 (а.с. 18). У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 3). Як вбачається із Єдиного реєстру нотаріусів, [PERSON] є приватним нотаріусом, а її адреса вказана як [ADDRESS] (а.с. 19). За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Таким чином, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як зазначає позивач, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, так як набута під час шлюбу, та, відповідно, позивач є співвласником даної квартири. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки щодо презумпції права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. У той же час, доказів того, що квартира [ADDRESS] набута під час шлюбу, позивачем, у порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано. Із наявної у матеріалах справи інформації з державного реєстру вбачається лише реєстрація 27.12.2007 року заборони відчуження зазначеного майна на підставі договору іпотеки від 27.12.2007 року. Як на підставу для задоволення позову [PERSON] вказує, що [PERSON] не дає змоги користуватися позивачу спільною квартирою та перешкоджає проживати позивачу у ній. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За умовами п.п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В даному конкретному випадку, позивачем не доведено, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , а також те, що діями відповідача порушується його право користування квартирою як члена сім`ї власника квартири на підставі ст. 405 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР. Так, за змістом ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Станом на даний час позивачем не доведені належними та допустимими доказами факти перешкоджання позивачу діями відповідача у користуванні квартирою, що останньою чиняться перешкоди для проживання [PERSON] у квартирі. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд дійшов висновку, про те, що вимоги позову не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки стороною позивача не доведено обставин, на які він посилався як на підстави для задоволення вимог. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, підстав стягувати з відповідача судові витрати відсутні, так як судом відмовляється у задоволенні даного позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed