Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в якому вказувала, що з 12 листопада 1994 року по 17 квітня 2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу подружжя спільно набуло (придбало) майно, а саме житловий будинок №242 по вул. Папаніна в м. Вознесенську Миколаївської області. Будинок був придбаний за договором купівлі-продажу від 22 серпня 1997 року, реєстр. №829. Покупцем за договором є відповідач, також за ним зареєстроване право власності на це майно. Позивачка, вказуючи на те, що згода про добровільний поділ майна між сторонами не досягнута, просила про його поділ в судовому порядку, визнавши за нею право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив, заяв, клопотань, відзиву на позов суду не подавав. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що з 12 листопада 1994 року по 17 квітня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу подружжя спільно набуло (придбало) майно, а саме житловий будинок №242 по вул. Папаніна (на час розгляду справи - Соколецька) в м. Вознесенську Миколаївської області. Будинок був придбаний за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22 серпня 1997 року, реєстр. №829. Покупцем за договором є відповідач, також за ним зареєстроване право власності на це майно. Позивачка бажає поділити спільне нерухоме майно, проте сторони не можуть досягти згоди щодо порядку такого поділу. Оскільки спірне майно набуте у 1997 році, а тому питання щодо його правового статусу регулюються нормами Кодексу про шлюб та сімю України 1969 року (чинного на час придбання майна). Так, згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок придбаний подружжям в період шлюбу. Матеріали справи не містять жодних доказів, що вказане майно є особистою власністю когось з них. За встановлених обставин, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, житловий будинок вважається спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п.\~30\~постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи спір у межах позовних вимог та врахуванням встановлених обставин, особливостей та обсягу майна, відсутності доказів можливості його поділу в натурі відповідно до часток його співвласників, неможливості вирішення питання щодо отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки (перевищення частки), зокрема невнесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного майна без його поділу в натурі. В силу вимог ст.ст. 133, 140, 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] також слід стягнути 1\~000,90 грн. судового збору та 700 грн. на вчинення інших дій, повязаних з розглядом справи (витрат на проведення оцінки житлового будинку).

Outcome: approved