Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

У лютому 2021 року позивачі через свого представника звернулись до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилались на те, що їм та відповідачу на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 29,2 кв.м., в тому числі житловою площею 21,9 кв.м. та яка складається з двох кімнат площею 10,1 кв.м. та 11,8 кв.м. Зазначали, що відповідач не приймає участі в утриманні зазначеного майна, не зважаючи на те, що зареєстрований за вказаною адресою, що покладає на позивачів додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Крім того, відповідач проживає у квартирі лише періодично та в той час, коли з`являється у помешканні вичиняє домашнє насильство по відношенню до матері та брата за що неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, а також відносно нього здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного в ЄРДР №12020265020000039 від 29.07.2020 року за ст. 125 КК України по факту нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , яка також відчуває страх за своє життя, оскільки відповідач погрожував її вбити та вона сприймає таку загрозу як реальну. Посилались на те, що між ними та відповідачем постійно виникають суперечки щодо порядку користування спільної квартирою, при цьому через її невеликий розмір провести виділ в натурі належної відповідачу 1/4 її частки та поділити квартиру на дві окремі відповідно до розміру часток співвласників не представляється можливим. Вважають, що припинення права відповідача на частку у вказаній квартирі з виплатою йому грошової компенсації її вартості, а також його виселення та зняття з реєстраційного обліку не буде порушувати права останнього та не завдасть йому істотної шкоди, оскільки останній має у власності 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, де він проживає з початку 2019 року. Оскільки вказана квартира є неподільною в розумінні положень ст. 183 ЦК України, спільне користування нею разом з відповідачем є неможливими через неприязні відносини, частка відповідача є незначною, ними внесено кошти в сумі вартості належної відповідачу частки на депозитний рахунок ТУ ДСА в Чернівецькій області, домовленості з відповідачем про виплату йому грошової компенсації не досягнуто, а тому вважають належним способом захисту його порушених прав саме припинення права відповідача на частку у спільному майні за їх вимогою як інших співвласників вказаного нерухомого майна в порядку ст. 365 ЦК України. Крім того, у зв`язку із порушенням правил співжиття, вважають, що відповідач підлягає виселенню із вказаного житлового приміщення із знаттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просили припинити право власності [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частку квартири [ADDRESS] ; визнати за позивачами право власності на вказану частку, а саме по 1/12 частці за кожним; стягнути з позивачів на користь відповідача грошові кошти в сумі 102830 грн., що обліковуються на депозитному рахунку ТУ ДСА України в Чернівецькій області; виселити відповідача із вказаною квартири та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На вказану позовну заяву від представника відповідача надійшов відзив в якому остання позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на наступні обставини. Так, в спірній квартирі з моменту народження відповідача проживали він, його батько - [PERSON] , мати - [PERSON] та його дідусь з бабусею по лінії батька. Після розлучення батьків відповідача за рішенням дідуся він та [PERSON] залишились проживати у спірній квартирі. В подальшому, його мати [PERSON] одружилась з [PERSON] та у 1995 році за її рішенням було змінено прізвище та по батькові відповідача з [PERSON] на [PERSON] . Спірна квартира перейшла у спільну сумісну власність позивачів та відповідача внаслідок її приватизації. Оскільки частки усіх співвласників вказаної квартири є рівними, то частка відповідача не може вважатись незначною, оскільки кожен із співвласників володіє однаковою часткою. Також, вказувала, що позивач [PERSON] також притягався до відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно відповідача, а також на думку відповідача, позивачі умисно не дбають про спірне житло з метою заниження вартості квартири. Просила врахувати той факт, що спірна квартира не є єдиним житлом позивачів [PERSON] та [PERSON] кожен окремо мають у власності інше нерухоме майно, а конфлікті відносини між сторонами почали виникати через намір позивачів позбавити його власності на спірну квартиру, яку передати молодшому брату [PERSON] , а також через відчуження без його згоди земельною ділянки у садівничому товаристві, де він розпочинав будівництво власного житла. Наявність у власності відповідача частини спадкового будинку у с. Старий Вовчинець не вважає доказом того, що відповідач забезпечений іншим житловим приміщенням, оскільки він не має наміру проживати в селі, з урахуванням віддаленості місцезнаходження зазначеного будинку від м. Чернівці та того факту, що він зареєстрований та проживає у спірній квартирі. Вважає, що наведені вище обставини в їх сукупності, а також той факт, що відповідач [PERSON] не погоджується на грошову компенсацію вартості його частки, виключають можливість припинення права на частку в порядку ст. 365 ЦПК України. В рамках судового розгляду даного спору судом призначено судову комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав зазначених у позовній заяві та пояснила, що спільне проживання разом з відповідачем у спірній квартирі неможливе через систематичне домашнє насильство, яке останній вчиняє щодо своїх родичів, зловживання спиртними напоями, а на пропозицію продати вказану квартиру та розділити гроші відповідач не погоджується. Зазначала, що їй та відповідачу на праві спільної часткової власності належить будинок в Глибоцькому районі, Чернівецької області, де вона не може проживати, оскільки відповідач забрав ключі від будинку. Позивач [PERSON] , будучи також за його згодою допитним в якості свідка, в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що починаючи з 2016 року між ним та його братом постійно виникають конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки відповідач бажає проживати у вказаній квартирі зі своєю співмешканкою. Досить часто були випадки, коли він не міг потрапити в квартиру, у зв`язку з чим викликав поліцію, також працівники поліції викликались і у зв`язку з вчиненням відповідачем домашнього насильства, застосування фізичного насильства відносно їх матері. На пропозицію продати квартиру та розділити кошти або викупити його частку відповідач не погоджується та вони вимушені проживати спільно, зокрема відповідач проживає в одній кімнаті, а він з матір`ю в іншій. Вважає спільне користування житлом неможливим, при цьому ні він ні його батько - [PERSON] іншим житлом не забезпечені. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. В інтересах позивачів діяла представник [PERSON] , яка в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з`явився, в його інтересах діяла представник [PERSON] , яка вказала, що [PERSON] на даний час знаходить на заробітках за кордоном та не визнає позовні вимоги позивачів, при цьому погоджується на поділ квартири з урахуванням площі балкону, віддавши йому у користуванні одну житлову кімнату. В своїх поясненнях в судовому засіданні представник позивача підтримала доводи викладені у відзиві та вважала, що в даному випадку відсутня сукупність обставин передбачених ст. 365 ЦК України які б давали підстави для припинення права відповідача на частку у спірній квартирі, яка є рівною часткам інших співвласників, а тому не може вважатись незначною, при цьому відповідач не надає своєї згоди на виплату йому грошової компенсації. Суд, заслухавши пояснення позивачів та представників сторін, покази позивача [PERSON] , допитаного в якості свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 05.02.1996 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідача [PERSON] (а/с 13). Згідно копії технічного паспорту вказана квартира знаходить на третьому поверсі триповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 21,9 кв.м., в тому числі 1-ша кімната - 10,1 кв.м., 2-га кімната - 11,8 кв.м., кухня - 5,0 кв.м., ванна кімната - 2,3 кв.м.. Загальна площа квартири - 29,2 кв.м. (а/с 14). В судовому засіданні учасники справи визнали, що відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі, що також підтверджується відповідною відміткою про місце реєстрації у його паспорті громадянина України, копія якого додана до відзиву. За змістом ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З системного аналізу положень ст. 365 ЦК України вбачається, що що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17. Отже, підставами, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні є: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до висновку експерта №173 від 03.08.2021 року провести виділ в натурі частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,20 кв.м. з облаштуванням двох окремих (ізольованих) квартир, що відповідатимуть вимогам Державних будівельних норм, не надається можливим. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] , визначена станом на час проведення експертизи, становить - 411320,00 (чотириста одинадцять тисяч триста двадцять) грн. (а/с 106-135). З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] 23.04.2019 року на депозитний рахунок внесені кошти 79694 грн. та 17.08.2021 року в сумі 23136 грн., а всього 102830 грн., що становить вартість 1/4 частки спірної квартири з урахуванням її ринкової вартості відповідно до вказаного (а/с, 1г, 145а). Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до вимог ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, матеріали справи не містять відомостей про наявність відповідного письмового та нотаріально посвідченого договору між співвласниками про визначення розмір часток, а тому суд приходить до висновку, що їх частки рівні та складають по 1/4 частці за кожним співвласником. Оскільки до суду звернулись троє з чотирьох співвласників спірної квартири, їх загальна частка в порівняні з часткою відповідача є значно більшою, а тому у співвідношенні із часткою позивачів частка відповідача є незначною. Також, з матеріалів справи вбачається, що спільне користування позивачами та відповідачем спірною квартирою є неможливим у зв`язку з постійними конфліктами, які виникають між ними, що підтверджується їх неодноразовими зверненнями в органи поліції, фактом притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за ст. 173-2 КУпАП відносно своєї матері відповідно до постанов Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04.07.2016 року, від 03.04.2018 року, від 04.02.2019 року, виписаним терміновим заборонним приписом відносно кривдника [PERSON] від 26.07.2020 року. Крім того, 29.07.2020 року були внесені відомості в ЄРДР №12020265020000039 за ч. 1 ст. 126 КК України по факту того, що 26.07.2020 року біля 17 год. 30 хв. [PERSON] , знаходячись за місцем свого проживання по [ADDRESS] , під час словесної суперечки з матір`ю [PERSON] наніс їй декілька ударів кулаком в обличчя в результаті чого спричинив їй фізичну біль (а/с 28, 31-32,33, 36). Отже, судом встановлено, що частка відповідача у спірній квартирі не може бути виділеною в натурі, в порівняні з частками позивачів є незначною, спільне користування позивачами та відповідачем спірною квартирою є неможливим та припинення права власності відповідача на таке приміщення не завдасть істотну шкоду його інтересам з урахуванням того, що рішенням Глибьоцького районного суду Чернівецької області від 26.02.2019 року за ним визнано право власності на 1/2 частку нерухомого майна по [ADDRESS] , а саме на житловий будинок літ. А, загальною площею 54,8 кв.м., в тому числі житловою - 33,9 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами (а/с 26-27). Таким чином, наявні підстави для припинення права відповідача на частку у спірній квартирі з підстав передбачених ст. 365 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. За умовами норми ст.116 ЖК УРСР, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. За наслідками розгляду справи встановлено, що в спірному житловому приміщенні відповідач допускав порушення правил співжиття, що підтверджується неодноразовим зверненням позивачів [PERSON] та [PERSON] в правоохоронні органи, притягнення відповідача до адміністративної відповідальності по факту домашнього насильства, що мало місце у спірній квартирі, внесення відомостей в ЄРДР за ч. 1 ст. 126 КК України по факту, обставин, що мали місце у спірній квартирі. Наведені вище обставини в їх сукупності вказують на наявність підстав для виселення відповідача із спірного житлового приміщення. Натомість, не підлягають задоволенню вимоги позивачів про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою з огляду на наступні обставини. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, зняття з реєстрації може бути здійснене на підставі рішення суду виключно щодо позбавлення права власності або користування, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померло та здійснюється Органом реєстрації на підставі відповідного судового рішення, яким встановлено вказані факти, а тому рішення суду про виселення та припинення права на частку є підставою для звернення до відповідного Орану реєстрації в порядку визначеному ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з заявою про зняття з реєстрації, у зв`язку з чим вимоги позивачів про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки законом встановлена окрема процедура зняття особи з реєстраційного обліку у випадку її виселення чи позбавлення права власності або користування майном. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial