Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У лютому 2016 року до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу й стягнення грошових коштів, в якій позивач вказав, що: - 12 листопада 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 002976 (надалі - договір), який містить умови, які є несправедливими (п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.128.13, 12.2, 12.3, 12.8, 12.12, 12.13), оскількизабезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін: в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства; виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. У договорі передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено; - оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт. 3.5 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України; - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» не має ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства (пункту 11-1 статті 4, пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), тоді як відповідно до ч.1 ст. 227 ЦПК України правочин юридичної особи, зчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним; - оспорюваний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було, тоді як відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Посилаючись на положення п.6 ч.1 ст.3, ч.1 ст.203, ч.1, ч. 2 ст.215, ч.1 ст.216, ч.3 ст.509 ЦК України,ч.1, ч.2, п.2 4 ч.3, ч. 5, ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просив суд: - визнати договір фінансового лізингу № 002976 від 12 листопада 2015 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» - недійсним; - застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»», ЄДРПОУ 38865527, зареєстроване місце знаходження: 01133, м. Київ, вул. Кутузова, буд.18/7, к.613, на користь [PERSON], НОКПП [NUMBER] кошти в сумі 180\~000 (сто вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися. Про місце та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомили. До суду надійшла письмова заява представника позивача з проханням розглядати справу за відсутності позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не зявився. Про місце та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. До суду 08.04.2016 року надійшли його письмова заява від 01.04.2016 року №472 про розгляд справи без його участі та заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, оскількиобставини, викладені у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи, факти викладаються частково або перекручуються : - невідповідності п.3.5 договору статті 808 ЦК України не існує; - таким, що протирічить договору, є твердження позивача, що п.8.13 договору дозволяє не повертати кошти лізингоодержувачу навіть при сплаті більше, ніж 50 % вартості предмета лізингу; - позивач зобовязання по договору не виконав; - висновок позивача про відсутність в договорі відповідальнсті лізингодавця не відповідає дійсності, оскільки п. 12.1 договору передбачає у випадку невиконання своїх зобовязань по договору лізингодавцем, повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувачу та сплату штрафу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу; - діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується: можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичним особам-субєктам господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати послугу з фінансового лізингу передбачено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами- субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджено розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 року № 21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 за № 492/9091 (далі - Положення). Так, відповідно до розділу 2 Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Товариство з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія ЕТАЛОН внесена до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги; - твердження позивача про те, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним - не відповідають вимогам ст.ст. 806 -809 Цивільного кодексу України і спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг», так як укладений між позивачем та відповідачем договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу, а договір фінансового лізингу нотаріальному посвідченню не підлягає. Згідно з частиною другою статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вищезгаданих учасників судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Вивчивши письмові докази у справі та інші матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких обставин. У судовому засіданні встановлено, що 12 листопада 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 002976. За умовами цього правочину, лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме сільгосптрактор МТЗ-82.1, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі, згідно із умовами цього договору. Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 300000 грн; авансовийплатіж 150000грн; комісія за організацію (10 %) 30000 грн. На виконання умов договору позивачем12.11. 2015 року здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «ЛК «Еталон» в розмірі150000грн., а 17.11.2015 року здійснено оплату комісії в розмірі30000 грн. У день підписання договору позивач також отримав свій примірник договору разом з додатками № № 1, 2, 3. Відповідно до п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього загалі відсутні. Відповідно до додатку 1 до договору вартість предмета лізингу становить 300000 грн, відсоток платежів\~50 % відвартості предмета лізингу, щомісячний платіж становить 12500 гон. 00 коп., комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи 10 % від вартості предмета лізингу (30000грн), комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу3 % (9000грн). Згідно з додатком 2 до договору вартість предмета лізингу становить 300000грн, авансовийплатіж50 %, сума лізингу 150000грн, викупна вартість 4500грн, відсоткова ставка12,5 %, комісія5 % та щомісячнийплатіж3768 грн. 33 коп., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісією за передачу трактора у сумі 9000грн. Зокрема, у п. 5.4 договору зазначено, щорозмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється у додатку №1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку №1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу, різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору; пунктом 8.3 договору регламентовано, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; згідно пункту 8.8 договору, коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмету лізингу; у відповідності до пункту 8.12 договору, в період строку дії договору розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від: - зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; - збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; - переоцінки викупної (залишкової) вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмета лізингу; - збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів, у зв'язку із збільшенням митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу згідно умов договору поставки на моментпроведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу; - в пункті 8.13 Договору, у разі зміни розмірів лізингових платежів, лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також, на вимогу лізингодавця, підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом п'яти діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.; Також, як вбачається зі змісту п. п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.12, 8.13 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність Лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки викупної (залишкової) вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмета лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів; в звязку зі збільшенням митних зборів та інших обовязкових платежів, які впливають на вартість предмету Лізингу, згідно умов договору поставки на момент проведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів: у п. 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни;лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4 договору). Суд, аналізуючи вищезазначені положення договору, дійшов висновку, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50% вартості предмета лізингу, лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.13 договору.Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові, прийнятій за результатами розгляду у справі № 6-2766цс15: «Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).» Аналізуючи положення договору фінансового лізингу № 002976, суд дійшов висновку, що вищезазначені положення договору містятьознаки, які вказують на несправедливість відносно споживача(умови, які вказані у п. п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»): в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства,а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки сплата лізингоодержувачем штрафу передбачена в п. п. 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.8, 12.12, 12.13 договору, тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові, прийнятій за результатами розгляду у справі № 6-2766цс15: «За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу». Таким чином, як встановлено судом, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові, прийнятій за результатами розгляду у справі № 6-2766цс15: «Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним». Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» не має ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам пункту 11-1 статті 4,пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому за правилами ч.1 ст. 227 ЦК України правочин, вчинений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові, прийнятій за результатами розгляду у справі № 6-2766цс15: «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю- продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобуукладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним» Оспорюваний договір фінансового лізингу було укладено сторонами у письмовій формі, але нотаріально посвідчено не було, що свідчить про недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а тому такий договір є нікчемним. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Ураховуючи наведене,

Outcome: approved