Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітньої дочки без дозволу батька, посилаючись на те, що з 21 липня 1990 року знаходилась у шлюбі з відповідачем, від спільного проживання мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], 04 березня 2007 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області. На теперішній час спільно не проживають, після розірвання шлюбу неповнолітня дочка проживає разом з нею. Відповідач участі в вихованні дитини не приймає, життям та здоров'ям дочки не цікавиться. На даний час позивачка знаходиться у шлюбі з [PERSON] У зв'язку з тим, що позивачку з її родиною запросила на відпочинок до м.Вороніжу Російської Федерації [PERSON], яка є донькою чоловіка позивачки, позивачка має намір зі своєю родиною тимчасово виїхати на відпочинок. Відповідач не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому просить визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дочки безпідставним, дозволити позивачці без згоди відповідача оформити документи на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньої дочки за межі України і на її в'їзд до Росії строком до досягнення шістнадцятирічного віку. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25 березня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька задоволено частково. Надано [PERSON] тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон України до Російської Федерації неповнолітньої [PERSON], [INFO], уродженки м.Дзержинська Донецької області, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] з дати набрання судовим рішенням законної сили до 01 січня 2017 року. Надано дозвіл [PERSON] без дозволу (згоди) батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон України до Російської Федерації неповнолітньої [PERSON] з обов'язковим поверненням дитини в Україну до 01 січня 2017 року. В решті позовних вимог відмовлено. С вказаним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не встановив факт звернення позивачки до нього на отримання згоди на виїзд дитини за кордон, крім того, судом дано згоду на виїзд його неповнолітньої дитини в Російську Федерацію на майбутнє, в той час як згідно із п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України згода повинна бути на одноразовий виїзд в конкретну країну і в конкретний проміжок часу, також позивачем не надано доказів про те, що поїздка неповнолітньої дочки буде сприяти і забезпечувати її фізичний, інтелектуальний, культурний та духовний розвиток. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору, в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні апеляційної інстанції просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідача, пояснення відповідача та його представника, позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо багаторазового виїзду дитини за кордон, а саме до досягнення нею 16-річного віку задоволенню не підлягають, оскільки надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою. В той же час, приймаючи до уваги положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. Крім того, враховуючи, що територія Донецької області, де проживає позивачка з дитиною на даний момент є небезпечним місцем, у зв'язку з проведенням на цій території антитерористичної операції, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини в супроводі її матері з метою забезпечення її життя і здоров'я, відповідає інтересам дитини. Такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 2007 року по 20 жовтня 2011 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю. За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За змістом ст. 157 цього Кодексу, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-Х11 від 21 січня 1994 року, який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Однак судом першої інстанції наведене не було враховано. Суд ухвалив рішення, яким надав дозвіл на тимчасові виїзд малолітньої за кордон без дозволу (згоди) батька в період з дати набрання судовим рішенням законної сили до 01 січня 2017 року, не врахувавши відповідний часовий проміжок перебування дитини у державі прямування, строку та мети виїзду, при цьому вийшов за межі позовних вимог. Відповідно до вимог п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду у п. 3 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. [PERSON], звертаючись до суду з позовом, просила ухвалити рішення щодо дозволу їй без згоди відповідача оформити документи на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньої дочки за межі України і на її в'їзд до Росії строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову. На підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи вимоги про надання дозволу позивачці без згоди відповідача оформити документи на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньої дочки за межі України і на її в'їзд до Росії строком до досягнення шістнадцятирічного віку, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачкою вимог, надавши позивачці тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон України до Російської Федерації неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу батька з дати набрання судовим рішенням законної сили до 01 січня 2017 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Оскільки до висновків про надання позивачці тимчасового дозволу на виїзд за кордон України до Російської Федерації неповнолітньої дочки без дозволу та супроводу батька з дати набрання судовим рішенням законної сили до 01 січня 2017 року та надання дозвіл у оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed