Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

у листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, в якому просила суд збільшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.03.2017 року на утримання дітей з 2 500,00 грн. на кожну дитину на 7 500,00 грн., які підлягають індексації, на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у шлюбі з [PERSON] , від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2014 року, а рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.03.2017 року стягнуто з [PERSON] аліменти на дітей в розмірі по 2 500,00 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову - 07.02.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист і відкрито виконавче провадження. Однак, [PERSON] аліменти не сплачуються, заборгованість по аліментам становить 106 196,00 грн. Посилалась на те, що вона не має можливості самостійно утримувати дітей, які ростуть, через що збільшуються і їх потреби, оскільки не має офіційної роботи, тому що займається вихованням дітей, відповідач при цьому має можливість сплачувати більший розмір аліментів, оскільки має власний прибутковий бізнес, проте, старанно приховує доходи. Необхідність збільшення розміру аліментів була також обґрунтована тим, що діти додатково займаються, відвідують гуртки, за вона сплачує кошти. Діти потребують придбання медичних препаратів у зв`язку із захворюваннями. Ухвалою судді від 02.12.2019 року у справі відкрито провадження з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 23.03.2020 року (а.с. 59-60). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 13.02.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник позивача [PERSON] - адвокат Сердюк С.В. просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на фізичну неможливість задовольнити вимоги позивача через скрутне матеріальне становище, що стане підставою для подальшого збільшення боргу по аліментам. Зазначив, що дійсно відповідач мав борг зі сплати аліментів, проте, погасив останній 01.11.2019 року і то не сам, а погасила його мати, оскільки не мав на це можливості. Вказав, що матеріальне становище відповідача погіршилось, а не покращилось, як вказує позивач. До того ж останньою не доведено підстав для збільшення аліментів. Позивачем 02.03.2020 року була надана відповідь на відзив, в якій остання просила позов задовольнити в повному обсязі та вказала на свідоме приховування відповідачем своїх справжніх доходів. 12.03.2020 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Сердюк С.В. подано заперечення на відповідь на відзив, в яких останній підтримав позицію щодо відмови у задоволенні позову. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2014 року розірвано шлюб між сторонами (а.с. 6-7). Від даного шлюбу у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.03.2017 року стягнуто з [PERSON] аліменти на дітей в розмірі по 2 500,00 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову - 07.02.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. На підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист, котрий перебуває на примусовому виконанні у Солом`янському РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач сплачує аліменти, визначені за рішенням суду, проте, невчасно і не в повному обсязі. [PERSON] у своєму позові просила суд збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, встановивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 7 500, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, посилаючись на те, що грошових коштів, що стягнуто за судовим рішенням, на утримання дітей не вистачає. Діти відвідують додаткові заняття та інші гуртки, за які позивачка сплачує грошові кошти. Також нею здійснюються витрати на придбання сезонного одягу, взуття, шкільного приладдя, предметів гігієни, на дозвілля дітей, на лікування тощо, а загалом на утримання дітей йде 20 000,00 грн. щомісячно. Також зазначала, що матеріальний стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти у значно більшому розмірі, останній має фірму з річними оборотами від 200 000,00 до 500 000,00 доларів США, як визначено на сайті останньої, а у 2016 році ним було укладено тендерний договір на суму 1 046 878,00 грн. Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував на те, що з 2018 року його бізнес занепав, він немає великого заробітку, на даний час перепрофілювався та працює поваром з місячним окладом 5 000,00 грн., а тому він не має можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України. Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК УКраїни розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до вимог ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, що регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема, ст. ст. 182, 183, 184 СК України. Даний висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.02.2014 року по справі № 143цс13. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач офіційно не працює. При зверненні до суду вказала, що в середньому заробляє 7 000,00 грн. на місяць прибиранням квартир, про що надала розписки осіб, у яких здійснює прибирання. Відповідач працює з 01.02.2020 року на посаді повара у ФОП « [PERSON] ». Проте, є засновником та керівником ТОВ «БІОМАС ТЕХНОЛОДЖІ» з 12.04.2016 року. Однак, вказана обставина існувала й на момент ухвалення рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 30.03.2017 року. Твердження позивача про те, що відповідач приховував вказану інформацію не доведена перед судом доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, при ухваленні рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 30.03.2017 року про стягнення з [PERSON] аліментів на дітей в розмірі по 2 500,00 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову - 07.02.2017 року і до досягнення дітьми повноліття, котре набуло законної сили в установленому законом порядку, через що обставини, встановлені останнім, не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, судом будо встановлено, що відповідач офіційно непрацевлаштований, має нерегулярний, мінливий дохід. В той же час судом було встановлено, що фінансовий стан позивача погіршився через смерть батька, котрий їй допомагав, що було покладено в основу судового рішення про зміну розміру аліментів. Проте, на думку суду, жодних доказів зміни матеріального становища позивача чи відповідача порівняно із датою ухвалення рішення суду про зміну розміру аліментів (30.03.2017 року) матеріали справи не містять. Правом витребовування доказів позивач не скористалась. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довела наявність підстав, передбачених ст. 192 СК України щодо погіршення її майнового стану чи покращення майнового стану відповідача, та відсутність інших обставин, що можуть мати наслідком зміні розміру аліментів, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак, не підлягають задоволенню. При цьому, суд зауважує, що стягнення аліментів, їх розмір, не повинні погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів, з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дітей. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed