Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач передав відповідачу 500,00 дол. США як позику за розпискою, відповідач зобов`язався повернути вказану суму до 31.12.2019 року. У зв`язку з тим, що термін повернення грошових коштів за розпискою вже минув, а відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання за розпискою, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму грошового зобов`язання в розмірі 500 дол. США, що станом на 05.02.2021 року за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 13 997,50 грн., суму нарахованих 3% річних по ст.625 ЦК України - 461, 33 грн., та витрати пов`язані зі сплатою судового збору. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву, в котрій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позову не надав. На адресу суду повернулися конверти із судовими повістками з рекомендованими повідомленнями із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 19.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 500,00 доларів США, і зобов`язався повернути їх до 31.12.2019 року. Відповідачем написано розписку, копію якої додано до позовної заяви. Позивач вказує, що всю суму позики відповідач отримав в повному обсязі при підписанні розписки. У розписці зазначено, що позичальник (відповідач) зобов`язується повернути позику до 31.12.2019 року. Доказів виконання зобов`язань відповідачем матеріали справи не містять. На даний час відповідач не повернув позивачеві суму боргу, від виконання взятих на себе зобов`язань ухиляється. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц. Отже, розписка від 19.10.2019 року про отримання грошових коштів підтверджує факт укладення договору позики, факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] на загальну суму 500,00 доларів США, а також містить умову про строк виконання зобов`язання щодо повернення позиченої суми коштів. Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України). В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта. Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевикладена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі розписки від 19.10.2019 грошові кошти у сумі 500,00 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових підлягає задоволенню в частині стягнення у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 500,00 доларів США. При цьому, з огляду на вищезазначене відсутні підстави для визначення гривневого еквіваленту вказаної суми. Щодо вимоги позивача про стягнення 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочки у розмірі 461,33 грн. суд зазначає таке. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині другій цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Застосовуючи норми частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, суд враховує сталу практику Верховного Суду щодо застосування цієї статті, зокрема, висновки, наведені у таких постановах Верховного Суду. Частина другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, забезпечує права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Зважаючи на розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 3 % річних від простроченої суми за період з 01.01.2020 по 05.02.2021 підлягає задоволенню у розмірі 16 дол. США 52 центи. (500,00 доларів США (сума боргу) х 3% річних (в період з 01.01.2020 року до 05.02.2021 року):365 днів х 402 днів=16 дол. США 52 центи). З огляду на встановлені обставини у справі, а також на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вищевказаними договорами позики, відсутність належних доказів про спростування даної обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем [PERSON] вимог, а тому грошові кошти за договорами позики та трьох процентів річних від простроченої суми підлягають стягненню з боржника у повному обсязі. Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн. за подання позову.

Outcome: approved