Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та виселити їх із вказаного житла без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що власником житлового будинку [ADDRESS] була її сестра - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 10.07.2006 року. 27.12.2007 року [PERSON] уклала договір дарування житлового будинку, відповідно до умов якого вона подарувала вказаний будинок своєму сину [PERSON] . За згодою [PERSON] у спірний будинок вселились та були зареєстровані його співмешканка [PERSON] та її дочка [PERSON] 1.12.2011 року між [PERSON] та її сином [PERSON] укладено договір про розірвання договору дарування житлового будинку від 27.12.2007 року, на підставі якого [PERSON] знову набула право власності на спірний будинок. [INFO] [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у подальшому [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини. 8.11.2016 [INFO] [PERSON] померла. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.2020 року позивачка [PERSON] набула право власності на вказаний житловий будинок. Маючи намір продати спірний будинок [PERSON] неодноразово зверталась до відповідачки з приводу виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON] на що остання відповідала відмовою. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позов, з підстав викладених у позовній заяві. Крім того зазначили, що право власності [PERSON] на нерухоме майно, за згодою якої відповідачі були вселені та зареєстровані у спірному будинку, припинилось у зв`язку зі смертю останньої, а тому й відповідачі втратили право користування цим житлом. Позивач має намір відчужити будинок, однак проживання та реєстрація відповідача та її дочки у будинку позбавляє власника на розпорядження належним їй на праві власності майном. У березні 2020 року [PERSON] подала відзив на позов, у якому просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Зазначила, що у 2005 році вона познайомилась з [PERSON] з яким у неї склались шлюбні відносини. У 2006 році за пропозицією [PERSON] та за згодою його матері - [PERSON] , яка була власником будинку, відповідач почала проживати у спірному будинку. 21.07.2006 року у період спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] Після народження дитини, матір чоловіка [PERSON] вирішила подарувати будинок сину [PERSON] , для того, щоб її син і відповідач добудувались, здійснили ремонтні роботи, оскільки будинок потребував ремонту. Відповідач разом із [PERSON] проводила ремонт, купували будівельні матеріали, оплачувала комунальні послуги. Згодом, відносно [PERSON] було порушено кримінальне провадження, у зв`язку з чим останній розірвав договір дарування будинку. 26.02.2014 року за згодою власника будинку [PERSON] , у будинку були зареєстровані відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] . Однак, [INFO] помер [PERSON] , а 8.11.2016 [INFO] його матір [PERSON] . На підставі заповіту [PERSON] набула право власності на будинок. Відповідач неодноразово пропонувала, щоб позивач відшкодував їй понесені витрати на ремонт будинку, однак позивач не бажає відшкодовувати витрати на ремонт будинку. Оскільки відповідач тривалий час проживає у спірному житловому будинку, несе всі обов`язки наймача житла згідно ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України, вселилися в будинок за згодою власника, це житло є єдиним місцем проживання відповідачів, то правові підстави для визнання відповідача та її дочки такими, що втратили право користування житлом та виселення відсутні. В судовому засіданні [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , та її представник просили відмовити у позові, з підстав викладених у відзиві на позов. Крім того представник зазначила, що у [PERSON] та її дочки відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно, а тому їх виселення з житла призведе до порушення прав дитини. Також, в судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник запропонували позивачу [PERSON] придбати у неї будинок за 10 тис. дол. США, однак остання відмовилась, вказавши що продасть будинок лише за 15 тис. дол. США. У березні 2020 року позивач подала відповідь на відзив, у якому зазначила, що посилання відповідача на те, що вона фактично проживала як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з [PERSON] у спірному будинку, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 3.05.2018 року у встановлені такого юридичного факту було відмовлено. Також, не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що вона проводила реконструкцію і ремонтні роботи у будинку, оскільки такі доводи [PERSON] були предметом дослідження у справі за її позовом до [PERSON] про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності та його поділ та рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 5.11.2019 року у задоволені такого позову було відмовлено. [PERSON] не була членом сім`ї ні [PERSON] , ні [PERSON] , а тому її доводи, викладені у відзиві на позов про те, що вона вселилась та проживала у будинку, як член сім`ї власника будинку є безпідставними. Представник Органу опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, посилаючись на те, що виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , призведе до порушення її прав, оскільки іншого житла у відповідача та її дочки не має, у останніх відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] була [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 10.07.2006 року, загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 66,5 кв.м. (а.с. 4). У буднику проживав син [PERSON] - [PERSON] . [INFO] [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 49). 27.12.2007 року [PERSON] уклала договір дарування вказаного житлового будинку, відповідно до умов якого вона подарувала будинок своєму сину [PERSON] . 1.12.2011 року між [PERSON] та її сином [PERSON] укладено договір про розірвання договору дарування житлового будинку від 27.12.2007 року, на підставі якого [PERSON] знову набула право власності на спірний будинок (а.с. 52). 26.02.2014 року за згодою власниці спірного будинку [PERSON] , у будинок вселились та були зареєстровані відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] (а.с. 55). [INFO] [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно своїй сестрі, позивачці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у подальшому [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини (а.с. 4). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 51). 8.11.2016 року померла власниця спірного будинку [PERSON] . Право власності на спірний будинок набула позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.2020 року (а.с. 4, 5). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 3.05.2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Житомирської області від 27.08.2018 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2005 року по 31 серпня [INFO] - відмовлено. Зазначеним рішенням суду першої інстанції встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б дали змогу дійти висновку про наявність обставин на підтвердження факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (а.с. 24). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 5.11.2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 15.01.2020 року, відмолено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності та його поділ (а.с. 71). В судовому засіданні встановлено, що у [PERSON] , та неповнолітньої дитини [PERSON] відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно, про що позивач не заперечила (а.с. 113). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради позовні вимоги [PERSON] про визнання дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом та її виселення є неправомірними, оскільки це призведе до порушення майнових прав дитини, для якої вказане житло є єдиним місцем проживання (а.с. 111). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності\~\~будинок\~\~(частину будинку),\~\~квартиру,\~\~користуються\~\~ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~\~і\~\~проживання\~\~членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.\~\~\~\~ У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що проживання і реєстрації місця проживання відповідача та її дочки у спірному будинку, порушує право позивача на розпорядження зазначеним нерухомим майном, оскільки позивач позбавлена права відчужити таке майно. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї. Аналогічний висновок щодо застосування зазначених норм права викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 309/2477/16-ц), а також відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року (справа № 6-158цс14); від 16 листопада 2016 року (справа № 6-709цс16). Судом встановлено, що відповідач не була членом сім`ї попереднього власника будинку [PERSON] , а також її сина - [PERSON] , що встановлено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 3.05.2018 року (справа № 285/1384/16-ц). Відповідач та її малолітня дочка вселились та були зареєстровані у будинку зі згоди попереднього власника будинку - [PERSON] . Право користування будинком відповідачем було похідним від права колишнього власника будинку - [PERSON] , яке було припинено у зв`язку зі смертю останньої. Належних доказів проживання [PERSON] разом з попередньою власницею будинку [PERSON] та ведення з нею спільного господарства відповідачем не надано, а відтак на неї не розповсюджуються положення ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР щодо права користування житловим будинком членами сім`ї власника такого будинку. Відповідач та її малолітня дочка не є членами сім`ї й теперішнього власника будинку - [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач та її малолітня дочка не були членами сім`ї а ні попереднього, ні теперішнього власника житлового будинку, вселилась та була зареєстрована разом з дитиною у будинок лише за згодою попереднього власника будинку [PERSON] , а новий власник нерухомого майна заперечує щодо проживання відповідача і її дочки у будинку та має намір продати спірне майно, то проживання та реєстрації відповідача з малолітньою дитиною у будинку позбавляє позивача права на розпорядження таким майном згідно вимог ст. 317 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved