Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 вересня 1999 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від спільного подружнього життя мають дочку [PERSON] [INFO] . В період шлюбу позивач та відповідач набули право власності на майно яке являється спільною сумісною власністю і підлягає розподілу між ними. Спільно сумісно нажитою що підлягає розподілу є житлова квартира [ADDRESS] . Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею - 49,9 кв.м., належить відповідачу відповідно до свідоцтва про право власності від 17.10.2014 року. Згоди між позивачем та відповідачем щодо поділу земельної ділянки після розірвання шлюбу не досягнуто. Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частину майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а саме житлову квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Відповідач до суду відзиву не надав, у відповідності до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. У судове засідання позивач не зявився, згідно заяви просив слухати справу у свою відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідачка не зявилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 вересня 1999 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 18.09.1999. Від спільного подружнього життя мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.05.2000. В період шлюбу сторони набули право власності на майно яке являється спільною сумісною власністю і підлягає розподілу між ними. Спільно сумісно нажитою що підлягає розподілу є житлова квартира [ADDRESS] . Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею - 49,9 кв.м., належить відповідачу відповідно до свідоцтва про право власності від 17.10.2014 року. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У заявлених вимогах позивач просив суд визнати в порядку поділу майна подружжя за ним право власності на Ѕ частину майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а саме житлову квартиру [ADDRESS] . Із наявних у справі матеріалів суд може встановити наявність у [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , набуття права власності на квартиру під час шлюбу з позивачем та перебування квартири у спільній сумісній власності. Згідно з ст. 80 ЦК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно дост. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 1550 грн., сплаченого при подачі позову.

Outcome: approved