Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

У листопаді 2019 року представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулася до суду із указаним позовом до [PERSON] , у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача суму завданої майнової шкоди в розмірі 32 497 грн 33 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між позивачем і [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 112243 від 19.01.2017 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу, а саме: автомобіля Mitsubishi Galant, державний реєстраційний номер [NUMBER] (надалі - застрахований автомобіль). 08.07.2017 року в місті Кривий Ріг сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під управлінням водія [PERSON] та автомобіля Nissan Qashqai, державний реєстраційний номер [NUMBER] під управлінням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль. Відповідно до постанови Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 19.07.2017 року [PERSON] визнано винною у настанні вищевказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до рахунку № [NUMBER] від 24.07.2017 року вартість відновлюваного ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становить 33 886 грн. 27 коп. Згідно умов договору страхування ПрАТ СК «ПЗУ Україна» прийняло рішення про визнання ДТП страховим випадком та нарахувало до виплати суму страхового відшкодування в розмірі 32 497 грн. 33 коп. ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило на розрахунковий рахунок ТОВ «Фірма Едельвейс-4» шляхом безготівкового перерахування суми в розмірі 30 409 грн. 06 коп., та зарахував частину страхового відшкодування в розмірі 2 088 грн. 27 коп. в рахунок погашення недоотриманої страхової премії шляхом проведення акту взаємозаліку відповідно до п. 10.5.5 Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 112243 від 19.01.2017 року. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування», на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 08.07.2017 року, страхового акту UA2017070800007/L01/01 від 06.09.2017 року. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 26374 від 15.09.2017 року. Отже, після виплати страхового відшкодування у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до [PERSON] про відшкодування завданої шкоди в розмірі 32 497 грн. 33 коп. Згодом стало відомо, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] у момент настання страхової події була забезпечена в Приватному акціонерному товаристві «Київський страховий дім» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/2194464. Страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування (Постанова ВС від 23.12.2015 року). Тобто, незалежно від того чи була забезпечена цивільно-правова відповідальність особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди за полісом, страховик після страхового відшкодування має право пред`явити позов про відшкодування завданої майнової шкоди безпосередньо до особи винної у настанні ДТП. Так, 04.07.2019 року в порядку досудового врегулювання спору ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернулось до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди. Проте на дату подання позовної заяви відповіді щодо результату розгляду вимоги ПрАТ СК «ПЗУ Україна» отримано не було. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом. Ухвалою судді від 13.12.2019 року провадження у справі відкрито, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 15.01.2020 року. 15.01.2020 року розгляд справи було відкладено на 30.01.2020 року за клопотанням представника відповідача. 17.01.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що обставини ДТП вона не заперечує. При цьому її цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована відповідно до договору (поліса) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/2194464, укладеного між нею та ПрАТ «Київський страховий дім», що визнається позивачем у позовній заяві та підтверджується долученою ним же роздруківкою перевірки чинності страхового полісу станом на 08.07.2017 р. на відповідному офіційному сайті МТСБУ і, відповідно, не потребує доказування по даній цивільній справі згідно приписів ч. 1 ст. 82 ЩІК. При цьому, позивач взагалі не звертався до страховика ПрАТ «Київський страховий дім», яким було застраховано відповідальність володільця автомобіля Nissan Qashqai, реєстраційний номер [NUMBER] , та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до [PERSON] . Відповідач зазначила, що вона не є належним відповідачем по справі, а право вимоги щодо відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплаченого страхового відшкодування у розмірі 32497,33 грн. може бути реалізовано позивачем виключно шляхом пред`явлення позову до ПрАТ «Київський страховий дім». Також зазначила, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15 вирішила відступити від висновку, сформульованого ВСУ у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, на яку посилається позивач. 28.01.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він просив задовольнити позов, посилаючись на те, що оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не звернулося з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди до ПрАТ «КСД» протягом року з моменту дати ДТП, то у останнього не виник обов`язок виплати страхового відшкодування. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року дійшла до висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди на особу винну в завданні шкоди все ж таки можливе у випадку, коли страховик відмовив у здійснення страхової виплати (зокрема з підстав неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого). Ухвалою суду від 30.01.2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 25.03.2020 року. 25.03.2020 року розгляд справи відкладено на 18.05.2020 року у зв`язку із неявкою сторін. В судове засідання 18.05.2020 року представник позивача не з`явився, у своїй письмовій заяві від 08.01.2020 року просив суд в подальшому розглядати справу без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свої письмові заяви по суті спору, просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника відповідача, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із постанови Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 19.07.2017 року, 08.07.2017 року в місті Кривий Ріг сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Mitsubishi Galant, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під управлінням водія [PERSON] та автомобіля Nissan Qashqai, державний реєстраційний номер [NUMBER] під управлінням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди вказані автомобілі отримали механічні пошкодження. [PERSON] визнано винною у настанні вищевказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 13). 19.01.2017 року між ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» і [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 112243, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу, а саме: автомобіля Mitsubishi Galant, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 6-12). Відповідно до рахунку № [NUMBER] від 24.07.2017 року вартість відновлюваного ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становить 33 886 грн. 27 коп. (а.с. 17). Згідно страхового акту UA2017070800007/L01/01 від 06.09.2017 року загальний розмір страхового відшкодування становить 32497,33 грн. (а.с. 22). Відповідно до довідки директора управління бухгалтерського обліку ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в рахунок погашення недоотриманої страхової премії шляхом проведення акту взаємозаліку із загальної суми страхового відшкодування було вирахувано частину страхового відшкодування в розмірі 2 088 грн. 27 коп. (а.с. 23). Платіжним дорученням № 26374 від 15.09.2017 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило на розрахунковий рахунок ТОВ «Фірма Едельвейс-4» шляхом безготівкового перерахування страхове відшкодування за авторемонт в розмірі 30 409 грн. 06 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування», та на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 08.07.2017 року (а.с. 15-16). За положеннями ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.1.1 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. За п.1.2 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». Згідно з положеннями ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Матеріалами справи встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] у момент настання страхової події була забезпечена в Приватному акціонерному товаристві «Київський страховий дім» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/2194464. Цим полісом забезпечено транспортний засіб Nissan Qashqai, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 25). З огляду на викладене, обґрунтованими є доводи відповідача [PERSON] та її представника, який заперечував проти відшкодування завданої шкоди, оскільки відповідний обов`язок покладений на страховика у межах суми страхового відшкодування. І саме така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц, яка підтримана судовою практикою у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №753/881/2017, від 25 вересня 2019 року у справі №415/ 3676/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 263/17067/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 201/7200/18. Суд враховує, що за наявності вини у скоєнні ДТП страхувальника саме страхова компанія зобов`язана відшкодувати завдану майнову шкоду у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На відповідача можна покласти відповідальність лише у разі, якщо відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, тобто у разі відмови страховика у здійсненні страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. При цьому, як зазначив сам позивач, він взагалі не звертався до страховика із вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди, а отже ним не було отримано відповідну відмову від здійснення страхової виплати. Твердження позивача ґрунтуються лише на припущенні, що у зв`язку із пропуском річного строку для звернення до страховика із вимогою позивачу буде відмовлено у виплаті відшкодування, оскільки відповідних доказів позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд скористався своїми процесуальними правами, не заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача страхової компанії. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Згідно положень ст. 51 ЦПК України суд позбавлений повноважень залучати до участі у справі співвідповідачів за власною ініціативою. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed