Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

у листопаді 2019 року представник позивача АТ «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якій просив стягнути з останньої на користь АТ «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції шкоду, завдану під час неналежного виконання нею трудових обов`язків, в сумі 49 905,38 грн., а також судовий збір в сумі 1 921,00 грн. Позов мотивував тим, що 10.10.2018 року [PERSON] було прийнято до Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» на посаду начальника відділення поштового зв`язку Київ-187. В цей же день між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого [PERSON] взяла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй від позивача матеріальних цінностей. У ході проведення позапланової перевірки щодо роботи відділення поштового зв`язку Київ-187 були виявлені порушення [PERSON] своїх трудових обов`язків, що заподіяло шкоду підприємству у вигляді недостачі на загальну суму 49 905,38 грн., яка не погашена та підлягає стягненню з відповідача. Вказало, що, оскільки [PERSON] товариству спричинено збитків, останній за захистом свого порушеного права звертається до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 08.11.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 10.02.2020 року (а.с. 142-143). Ухвалою від 10.02.2020 року розгляд справи відкладено на 21.04.2020 року (а.с. 143). Ухвалою від 21.04.2020 року розгляд справи відкладено на 02.09.2020 року (а.с. 151). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 10.10.2018 року відповідача [PERSON] було прийнято до Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» на посаду начальника відділення зв`язку К-187. 10.10.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого вона взяла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй від позивача матеріальних цінностей (а.с. 20). 25.06.2019 року в ході проведення перевірки ВПЗ Київ 131 працівниками групи контрольних перевірок виробничих структурних підрозділів були виявлені порушення [PERSON] своїх трудових обов`язків. За наслідками проведення службового розслідування по факту нестачі грошових коштів у відділенні поштового зв`язку Київ 187 Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» було складено акт службового розслідування від 11.02.2019 року, відповідно до якого судом було встановлено, що начальник ВПЗ Київ 187 [PERSON] порушила вимоги нормативних та розпорядчих документів внаслідок свого недбалого ставлення до посадових обов`язків, що призвело до нестачі коштів на загальну суму 49 905,00 грн. Також комісією було зафіксовано, що в діях відповідача вбачаються можливі ознаки складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України, а саме: привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем. 05.092019 року позивачем було направлено відповідачу претензію про сплату коштів на загальну суму 49 905,38 грн., однак, доказів належного відшкодування позивачу завданих збитків, матеріали справи не містять, як і не містять доказів, які б спростовували факти викладені в акті перевірки та акті службового розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно приписів ч. 1 ст. 1126 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (ст. 130 КЗпП України). Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно зі ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 1351 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 року № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 року № 447/24, роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (супроводу), видачі (здачі) цінностей, містяться у зазначеному Переліку. Згідно зі ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем доведено, що відповідач перебувала у трудових відносинах з АТ «Укрпошта», згідно посадової інструкції та відповідних договорів на неї було покладено обов`язки щодо забезпечення збереження ввірених грошових коштів, поштових відправлень, умовних та товарно-матеріальних цінностей та виробничої документації ВПЗ, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, відповідач порушила посадові обов`язки, чим спричинила позивачу збитки, та актом службового розслідування встановлено наявність вини відповідача у незбереженні матеріальних цінностей. Відповідно до встановлених актом службового розслідування та інших документів, розмір матеріальної шкоди, завданої підприємству склав суму в загальному розмірі 49 905,38 грн. Стороною відповідача в ході розгляду справи не надано суду доказів на спростування обґрунтувань та доводів позову, як і не надано доказів відшкодування завданих матеріальних збитків в добровільному порядку. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача надано суду докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, які стороною відповідача не спростовані в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1 921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved