Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійних захворювань. На обгрунтування вимоги послався на те, що 10.12.1982 року прийнятий на роботу підземним електрослюсарем III розряду на шахту № 10 «Великомостівська» виробничого об'єднання «Укрзахідвугілля». 13.06.1983 року переведений підземним електрослюсарем IV розряду. 10.07.1985 року переведений електрослюсарем V розряду. 26.03.2003 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Довідкою МСЕК від 10.11.2003 року позивачу вперше встановлено III групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 26.10.2006 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності та 45 % втрати професійної працездатності. Втрата професійної працездатності призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль та часу для організації життя. Вказує, що має задишку, кашель, болі в грудній клітці, слабкість, підвищену пітливість, болі в руках, затерпання рук, болі у попереку. Унаслідок наведеного позивач веде малорухливий спосіб життя, не може займатися спортом, виконувати важку фізичну працю. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в якій зазначає, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Зазначив, що позивачем не надано жодного медичного висновку та доказу про те, що саме від професійного захворювання він терпить моральні і фізичні страждання, а не від загальних захворювань. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що працював на шахті в шкідливих умовах, внаслідок чого має задишку, кашель, болі в грудній клітці, слабкість, підвищену пітливість, болі в руках, затерпання рук, болі у попереку, веде малорухливий спосіб життя, не може займатися спортом, виконувати важку фізичну працю. Крім того, зазначив, що являється інвалідом III групи. Втрата професійної працездатності призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль та часу для організації життя. Просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Згідно з трудовою книжкою позивача останній 10.12.1982 року прийнятий на роботу підземним електрослюсарем III розряду на шахту № 10 «Великомостівська» виробничого об'єднання «Укрзахідвугілля». 13.06.1983 року переведений підземним електрослюсарем IV розряду. 10.07.1985 року переведений електрослюсарем V розряду. 26.03.2003 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Згідно з висновком про час настання інвалідності від 01.03.2013 року, [PERSON], якому встановлено діагноз: антракосилікоз, хронічний бронхіт, емфізема легень, з 10.11.2003 року визнається інвалідом III групи, 45 % втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-2 № 014716 від 26.10.2006 року позивачу безтерміново встановлено 45% втрати професійної працездатності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, оскільки останній являється інвалідом III групи по професійному захворюванню, скаржиться на задишку, кашель, болі в грудній клітці, слабкість, підвищену пітливість, болі в руках, затерпання рук, болі у попереку, унаслідок чого веде малорухливий спосіб життя, не може займатися спортом та виконувати важку фізичну працю, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, що становить 45%. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 9000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Посилання відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди позивачеві слід звернутись для обстеження у МСЕК судом до уваги не береться, оскільки відповідно до п. 2 Наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року, визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Решта доводів представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду. Суд покладає обов'язок відшкодувати спричинену позивачеві моральну шкоду саме на відповідача, а не на роботодавця, оскільки на день встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше відповідальним за відшкодування шкоди був саме відповідач на підставі частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище.

Outcome: partial