Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 28.11.2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № DNH4KP22530834 на суму 2993 грн. 90 коп. з обов'язком відповідача сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється у наступному поряду: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 27.01.2014 року відповідач має заборгованість 21977 грн. 94 коп., яка складається з: 1726 грн. 29 коп. - заборгованості за кредитом; 7317 грн. 39 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11411 грн. 50 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 1022грн. 76 коп. - штрафу (процентна складова). Просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 21977 грн. 94 коп. та сплачений судовий збір. Представник позивача у судове засідання не з'явився, належним чином про день та місце розгляду справи повідомлений, надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач просив суд застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. На підставі положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу та інших умов, які зазвичай висуваються. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), зазначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується погасити кредит та сплатити відсотки. У відповідності зі ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути займодавцю позику (грошові кошти в той же сумі або речі, визначені родовими ознаками, тієї ж кількості, того ж роду та якості, які були передані йому займодавцем) в строк і в порядку, встановленому договором. Як встановлено у судовому засіданні, 28.11.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № DNH4KP22530834 на суму 2993грн. 90 коп. з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Кінцевий термін повернення кредиту 28.05.2008 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. (а.с. 4, 32-38). Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором № DNH4KP22530834 від 28.11.2006 року станом на 27.01.2014 року відповідач має заборгованість у розмірі 21977 грн. 94 коп., яка складається з: 1726грн. 29 коп. - заборгованості за кредитом; 7317 грн. 39 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11411 грн. 50 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 1022грн. 76 коп. - штрафу (процентна складова) (а.с. 3, 39-42). З наданих розрахунків вбачається, що востаннє мала місце сплата коштів за кредитом 18.02.2009 року. На підставі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як передбачено ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. На підставі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Крім того, у відповідності до п. 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК України щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно з укладеним сторонами договором відповідач повинен був повернути отриманий ним кредит 28.05.2008 року, тобто в цей день закінчився строк виконання відповідачем його зобов'язань за договором. Позивачем доказів укладення договору про збільшення позовної давності у письмовій формі не надано. З урахуванням останньої проведеної оплати по кредитному договору 18.02.2009 року, суд вважає, що позовна давність сплила 18.02.2012 року, а позивач надіслав позовну заяву на адресу суду згідно конверту 08.02.2014 року (а.с. 16), поновити вказаний строк не просив. Оскільки у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, з урахуванням положень Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 256-260, 628, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed