Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У листопаді 2019 року Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] витрати на навчання у розмірі 127 883,01 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 14 серпня 2010 року наказом ректора державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України від № 572-ос від 14 серпня 2010 року [PERSON] зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії. 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 70. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» 507-ос від 23 червня 2016 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно протоколу № 1 від 22 січня 2016 року засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА» Міністерства охорони здоров`я України» 2016 року та наказу ДЗ «ДМА» № 538-ос від 27.06.2018 року відповідач направлений в ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Згідно листа департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 8103/0/29-18 від 12.10.2018 року відповідач не приступила до проходження інтернатури та до роботи. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням всього витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача у розмірі 127 883,01 грн. Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА», не прибув за місцем направлення на роботу та не відпрацював 3 роки. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року, укладеної між позивачем та відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року у сумі 127 883,01 грн. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2010 року по червень 2016 року. Тому, Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми витрат на навчання. Прізвище відповідача було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням 19 вересня 2020 року шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19 вересня 2020 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 901 (а.с. 98). 28 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», в якій просила визнати недійсною Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, укладену [PERSON] та Державним закладом «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України». В обгрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою зазначила, що позивачем та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01.09.2010 року. На момент укладення даної угоди відповідач була неповнолітньою. Відповідач згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на укладення Угоди № 70 від 01.09.2010 року не отримувала, батьки (усиновлювачі), піклувальники відповідача укладення відповідачем Угоди № 70 від 01.09.2010 року не схвалювали і не знали про цю угоду. Угода № 70 від 01.09.2010 року за своїм характером та змістом не належать до жодного із видів правочинів, які передбачені ч. 1 ст. 31 та ч. 1 ст. 32 ЦК України. Тому відповідач могла укласти Угоду № 70 від 01.09.2010 року лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Відповідач згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на укладення Угоди № 70 від 01.09.2010 року не отримувала. Таким чином, Угода № 70 від 01.09.2010 року є оспорюваним правочином (ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 222 ЦК України) та може бути визнана судом недійною. Підставою недійсності Угоди № 70 від 01.09.2010 року в даному випадку є: недодержання в момент вчинення правочину вимоги про необхідний обсяг цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин (ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України), а саме вчинення правочину неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст. 222 ЦК України). Порушення прав, свобод чи інтересів відповідача спірним правочином полягає в тому, що Угода № 70 від 01.09.2010 року неправомірно покладає на відповідача додаткові обов`язки щодо відпрацювання не менше трьох років» та відшкодування вартості навчання. Спірною угодою обґрунтовуються позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача витрат на навчання. Тобто, порушення прав, свобод чи інтересів відповідача спірним правочином мають не лише потенційний, а вже цілком реальний характер. У зв`язку з викладеним [PERSON] звернулась до суду з даною зустрічною позовною заявою. 14 січня 2021 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» не визнає в повному обсязі з огляду на наступне. На момент укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01.09.2010 року відповідач була неповнолітньою. Відповідач не отримувала згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на укладення Угоди № 70 від 01.09.2010 року. ЦК України виключає відповідальність за порушення договору, який неповнолітня особа уклала без згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників, хоча не мала права його укладати без згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Таким чином, відповідач не несе відповідальність за порушення Угоди № 70 від 01.09.2010 року. Укладення Угоди № 70 від 01.09.2010 року порушує норми статті 32 ЦК України. Відповідач стверджує, що його батьки (усиновлювачі), піклувальники укладення відповідачем Угоди № 70 від 01.09.2010 року не схвалювали і не знали про цю угоду. Не відмовляючись від своєї правової позиції, викладеної вище стосовно Угоди № 70 від 01.09.2010 року, враховуючи, що, виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), до її визнання судом недійсною Угода № 70 від 01.09.2010 року вважається правомірною, відповідач також надає свою правову позицію щодо динаміки правовідносин, які нібито були породжені Угодою № 70 від 01.09.2010 року, а також про доведеність обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. У Витязі з протоколу № 1 від 22.01.2016 року зазначено одразу дві юридичні особи, які потенційно мають трудову правосуб`єктність. Тому неможливо встановити, де мала б, на думку позивача, «відпрацювати за направленням» відповідач: у ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, чи у КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради. Також неможливо достовірно встановити посаду, на якій мала б, на думку позивача, «відпрацювати за направленням» відповідач: адже текст «лікар загальної практики-сімейний лікар» не супроводжується жодними коментарями чи поясненнями, а тому неможливо достеменно встановити його дійсного значення. Позивачем не подано доказів того, що місце працевлаштування відповідача, про яке стверджує позивач, було доведено до позивача. Зокрема, не подано доказів того, що: позивач подав до Міністерства охорони здоров`я України відомості відповідно до абз. 3 підп. 8.1. п. 8 Порядку № 367; Міністерство охорони здоров`я України довело до відома позивача затверджені планові завдання відповідно до абз. 4 підп. 8.1. п. 8 Порядку № 367. Позивачем не подано доказів того, що ним виконано вимоги п. 18 Порядку № 992 та підп. 8.3. п. 8 Порядку № 367, зокрема доказів того, що ним запропоновано відповідачеві посади відповідно до укладеної угоди з урахуванням конкретних місць працевлаштування надісланих державними замовниками, та доказів оформлення картки працевлаштування випускника. Позивачем не подано доказів того, що ним виконано вимоги п. 10 Порядку № 367, зокрема того, що списки персонального працевлаштування випускників та протокол засідання державної комісії з працевлаштування випускників ним складені та подані до Міністерства охорони здоров`я України та затверджені останнім. Позивачем додано до позовної заяви Направлення на роботу № 112 від 01.08.2016 року, однак не додано жодного доказу отримання направлення відповідачем. Таким чином вважає, що позивачем не доведено шляхом подання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів самого факту правомірного направлення відповідача на роботу для виконання нібито обов`язку відповідача «відпрацювати за направленням». З наказу від 27.06.2018 року № 538ос щодо відповідача випливає лише те, що вона відраховується з очної частини інтернатури у зв`язку із закінченням 2-х річної інтернатури по кафедрі 403 Кафедра внутрішніх хвороб (фах: внутрішні хвороби). При цьому «КЗ «ЦПМСД» м. Павлоград» вказується не як місце роботи, де відповідач нібито повинна «відпрацювати за направленням», а як «база стажування». Твердження позивача про те, що відповідач нібито не приступила до проходження інтернатури є очевидно хибним, оскільки це суперечить змісту листа № 8103/0/29-18, а крім того позивач сам подав докази на підтвердження того, що відповідач закінчила інтернатуру. Твердження позивача про те, що відповідач нібито не приступила до роботи у «КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради» позивачем не доведено шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів. Згадувані в матеріалах справи КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» (код ЄДРПОУ 37735597), та «ДЦПМСД № 7» (код ЄДРПОУ 37899888) - це різні юридичні особи, і відповідач не могла порушити обов`язки відпрацювати за направленням у «ДЦПМСД № 7», оскільки жодних доказів її направлення саме на це робоче місце позивачем не надано. Крім того, відповідно до Угоди № 70 від 01.09.2010 року, угода набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.06.2016 р. Таким чином, в Угоді № 70 від 01.09.2010 року сторонами визначено строк дії договору. Таким чином, права і обов`язки (в тому числі обов`язок відповідача відпрацювати за направленням та відшкодувати вартість навчання) сторін могли виникнути на підставі Угоди № 70 від 01.09.2010 року лише протягом її строку, тобто до 30.06.2016 р. Відповідач потенційно може нести відповідальність лише за порушення таких зобов`язань за Угодою № 70 від 01.09.2010 року, які виникли протягом її строку, тобто до 30.06.2016 року. Жоден юридичний факт, який мав місце після закінчення строку Угоди № 70 від 01.09.2010 року, тобто після 30.06.2016 року (а це зокрема стосується і наказу від 27.06.2018 року № 538ос) не міг породити жодних зобов`язань за Угодою № 70 від 01.09.2010 року. Порушення відповідачем свого нібито обов`язку відпрацювати за направленням мало відбутися вже 01.08.2016 року (дата прибуття визначена в направленні). Таким чином, саме 01.08.2016 року позивач мав дізнатися про стверджуване ним порушення відповідачем свого нібито обов`язку відпрацювати за направленням. Однак, позивачем позовну заяву у цій справі подано до суду лише 25.11.2019 року, тобто 3 роки 3 місяці і 24 дні після того, як позивач повинен був дізнатися про стверджуване ним порушення відповідачем свого нібито обов`язку відпрацювати за направленням. До спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. Цим відзивом на позовну заяву відповідач заявляє про застосування позовної давності, а отже у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Також, зазначає, що розрахунок грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням не містить безпосередньо обчислення суми позовних вимог - ані вихідних даних для такого розрахунку, ані підтвердження достовірності таких даних, ані ходу відповідних математичних дій. Внаслідок цього відомості розрахунку неможливо перевірити. Відповідач вважає розрахунок недостатнім та недостовірним доказом. Відповідач окремо звертає увагу суду на те, що, як вказано у розрахунку, у складі позовних вимог частину (із розрахунку не зрозуміло, яку саме) складає стипендія. У зв`язку з цим відповідач зазначає, що в будь-якому разі стипендія у подібних справах стягненню не підлягає відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України. Відповідач звертає увагу суду, що ч. 2 ст. 52 Закону «Про освіту» № 1060-ХІІ виключена з 06.09.2014 року на підставі Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року. Відтак законна підстава для покладення на відповідача обов`язку щодо відпрацювання за направленням була відсутня: на момент складання протоколу № 1 від 22.01.2016 року засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 2016 р., які навчалися за державним замовленням; на момент закінчення відповідачем Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» у червні 2016 року; на момент вступу (наказ Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 05.09.2016 року № 831ос) та закінчення (наказ від 27.06.2018 року № 538ос) відповідачем інтернатури. У зв`язку з викладеним просить: застосувати до позовних вимог Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» позовну давність (наслідки спливу позовної давності); відмовити у задоволенні позовних вимог Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» в повному обсязі; судові витрати покласти на позивача. Представник позивача - [PERSON] 13 січня 2021 року надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено наступне. Матеріально-правовими підставами позову є не Закон України «Про освіту», як стверджує представник відповідача, а зобов`язання, котрі виникли відповідно до умов договору, а саме - Угоди № 70 від 01.09.2010 року. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА», не прибув за місцем направлення на роботу та не відпрацював 3 роки. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди № 70 про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року, укладеної між позивачем та відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Об`єктивні обставини свідчать, що батьки відповідача, дізнавшись про вчинення договору, протягом одного місяця не заявили претензії до позивача, тобто схвалили правочин, безсумнівно знаючи, де навчається їхня донька. Окрім цього, протягом всього терміну навчання в ДЗ «ДМА» здійснювалась оплата навчання за кошти батьків відповідача. У спірних правовідносинах поведінка батьків відповідача свідчить про згоду на укладення спірного договору їхньою донькою (відповідачем за позовом), та як наслідок, їх подальше схвалення цього договору за відсутністю з їх боку будь-яких заперечень. Факт не прибуття відповідача за місцем направлення на роботу підтверджено листом департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації №8103/0/29-18 від 12.10.2018р., відповідно до якого відповідач не приступила до проходження інтернатури та до роботи за призначенням. Відповідач жодним належним доказом не спростував цей факт. У зв`язку з викладеним просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 22 січня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» про визнання правочину недійсним, та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» до [PERSON] про стягнення витрат на навчання (а.с. 176). 03 лютого 2021 року від представника відповідача за зустрічною позовною заявою (представника позивача за первісним позовом) - [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що зустрічний позов він вважає безпідставним з огляду на наступне. 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено угоду № 70 про підготовку фахівців з вищою освітою. Позивач на момент укладення цієї угоди був неповнолітнім. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. В силу приписів ч. 3 ст. 205, ч. 1 ст. 221 та ст. 222 ЦК України, правочин який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника вважається схваленим, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні правочину. Тобто схвалення може відбуватися як у формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Та по своїй суті схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника недійсним. Схвалення правочину припускається у разі, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник довідавшись про правочин не заявили претензію іншій стороні. Тому у даному випадку юридичного значення набуває факт відсутності заперечення тобто - мовчання з боку батьків. Відповідач уклала договір, передбачаючи необхідність виконання умов договору та можливість несення відповідальності за їх порушення, тобто, укладення Договору було вільним волевиявленням відповідача. Крім того, ні під час навчання в ДЗ «ДМА», ні після закінчення навчання в закладі вищої освіти, відповідач не виявляла наміру розірвати Угоду, визнати його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси. Крім того, позивач (за первісним позовом) звертає увагу суду на те, що батьки відповідача ( [PERSON] ) не оскаржували договору, хоча не могли не усвідомлювати у якому навчальному закладі і на яких умовах навчається їх донька. При цьому, досягти повноліття та набувши повну цивільну дієздатність, відповідач (за первісним позовом) не розірвала оскаржуваний Договір, не зверталася до суду з заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси. Навпаки, вона продовжувала належним чином виконувати умови Угоди, відвідувала заняття, виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов договору зі сторони закладу вищої освіти. У зв`язку з викладеним просив відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину недійсним. Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет та затверджено Статут Дніпровського державного медичного університету. Представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Вимоги зустрічної позовної заяви не визнав та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Просила також застосувати до позовних вимог за первісним позовом позовну давність. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні 01 квітня 2021 року позовні вимоги за первісним позовом не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що у 2010 році її було зараховано на перший курс Дніпропетровської медичної академії, на той час їй було 17 років. З початку навчання вона проживала разом з хлопцем в цивільному шлюбі. Зі своїми батьками вона не спілкувалась з літа 2010 року по 2019 рік, чи знали батьки про її навчання в Дніпропетровській медичній академії їй не відомо. Про обов`язок відпрацювати після навчання за направленням три роки вона дізналась лише після того, як позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовною заявою про стягнення витрат на навчання. Після закінчення у 2016 році основного курсу навчання вона з 01 серпня 2016 року до травня 2017 року працювала лікарем-інтерном у лікарні міста Павлоград, після чого на підставі поданої нею заяви до департаменту ОЗ була переведена у місто Дніпро до КЗ «ЦПМСД № 7», щоб мати змогу працювати в тому місті, в якому вона проживає. В кінці червня 2018 року після закінчення інтернатури вона отримала сертифікат про те, що вона є спеціалістом, та звільнилась з КЗ «ЦПМСД № 7». При цьому, про обов`язок працювати три роки за направленням її не повідомляли. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом Державного закладу «Дніпропетровська державна медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 572-ОС від 14 серпня 2010 року, згідно з умовами прийому у вищі навчальні заклади України і правил прийому до ДДМА на 2010 рік та на основі протоколу засідання приймальної комісії від 14 серпня 2010 року [PERSON] (прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу 19 вересня 2020 року) [PERSON] було зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії (а.с. 10-11). Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який був чинним на момент вступу [PERSON] до Дніпропетровської державної медичної академії, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1 (про підготовку фахівців з вищою освітою). 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівця з вищою освітою № 70, за напрямом підготовки - лікувальна справа, згідно умов якої відповідач зобов`язалась, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 6). Форма вказаної вище угоди узгоджується з формою, наведеною у додатку № 1 до вищевказаного Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. У частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. З витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 2016 року, які навчалися за державним замовленням, № протоколу 1 від 22 січня 2016 року, пункт 114, вбачається, що згідно з рішенням державної комісії по розподілу [PERSON] направлена до ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря (а.с. 14). Судом встановлено, що у червні 2016 року відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) закінчила Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» за спеціальністю «лікувальна справа», де навчалась на денній формі навчання за кошти державного бюджету, та отримала документ про вищу освіту серії [NUMBER] , дата закінчення навчання - 23 червня 2016 року (а.с. 12-13). Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 19 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, який був чинним на момент закінчення відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) 23 червня 2016 року навчання у Державному закладі «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», вручення випускникові диплома про закінчення вищого навчального закладу, направлення на роботу (додаток N 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого навчального закладу замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого навчального закладу. Оформлене замовником або вищим навчальним закладом (за домовленістю із замовником) направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником. З наявного в матеріалах справи Направлення на роботу № 112 від 23 березня 2016 року вбачається, що [PERSON] , яка закінчила у червні 2016 року Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» за спеціальністю «лікувальна справа», було направлено в розпорядження Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради для роботи на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря, дата прибуття 01 серпня 2016 року (а.с. 23). Твердження сторони відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) про те, що [PERSON] не було вручено Направлення на роботу та не було доведено до її відома про місце працевлаштування суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки сама [PERSON] в судовому засіданні під час розгляду справи пояснила, що з 01 серпня 2016 року до травня 2017 року вона дійсно працювала лікарем-інтерном у КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради, тобто прибула туди вчасно у день, зазначений в Направленні на роботу, та з аналізу положень пункту 19 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, вбачається, що саме направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником. Слід також зазначити, що Відповідач визнала той факт, що вона працювала у КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради офіційно, про що маються записи в її трудовій книжці. У подальшому, наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 831 ос від 05 вересня 2016 року «Про зарахування до очної інтернатури лікарів-інтернів на 2016-2017, 2018, 2019 н.рр. (за державним замовленням)» лікаря-інтерна [PERSON] було зараховано до очної частини інтернатури на кафедру сімейної медицини ФПО (фах: загальна практика-сімейна медицина) (а.с. 15-17). Як пояснила [PERSON] у травні 2017 року її було переведено працювати лікарем-інтерном у КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 7», де вона працювала до закінчення інтернатури, яку закінчила у червні 2018 року. На підставі наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 538 ос від 27 червня 2018 року «Про випуск лікарів-інтернів та провізорів-інтернів що атестувались на визначення знань та практичних навичок лікаря-спеціаліста та провізора-спеціаліста (червень 2018 року)» у зв`язку з закінченням навчання [PERSON] (база стажування КЗ «ЦПМСД» м. Павлоград) відраховано 27 червня 2018 року з очної частини інтернатури з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста та провізора-спеціаліста з відповідних спеціальностей та видано сертифікат встановленого зразку МОЗ України (а.с. 18-20). У пункті 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, який був чинним та врегульовував спірні правовідносини на час вступу відповідача за первісним позовом до Дніпропетровської медичної академії, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Однак як встановлено судом, [PERSON] після закінчення навчання в інтернатурі не приступила у 2018 році до роботи на посаді лікар загальної практики - сімейний лікар згідно з направленням для продовження відпрацювання трьох років у ДЦПМСД № 7, що також підтверджується листом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 8103/0/29-18 від 12 жовтня 2018 року (а.с. 171-173), тобто неналежним чином виконала взяті на себе зобов`язання. Факт того, що після закінчення навчання в інтернатурі у червні 2018 року до роботи у КЗ «ДЦПМСД № 7» не приступила, не заперечувала і сама [PERSON] . При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, регулюються саме ними. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на викладене не приймається до уваги посилання сторони відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) з приводу того, що у [PERSON] не виникло зобов`язання відпрацювати за направленням у зв`язку втратою чинності Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22 серпня 1996 року № 992. Суд не приймає до уваги та відхиляє також і твердження сторони відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) про те, що [PERSON] не було відомо про її обов`язок прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку, оскільки такий обов`язок закріплений в Угоді про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, яку [PERSON] підписала, а отже і ознайомилась з її змістом, та крім того в Угоді зазначено, що Угоду складено у двох примірниках, які зберігаються у кожної зі сторін і мають однакову юридичну силу. Будь-яких переконливих доказів на підтвердження пояснень відповідача що їй не було вручено другий примірник угоди, відповідачем суду не надано, у зв`язку з чим наведені пояснення слід визнати недоведеними, та такими, що не беруться судом до уваги. Посилання відповідача за первісним позовом на те, що оскільки в оскаржуваній угоді сторонами було узгоджено строк дії договору, то права та обов`язки в тому числі обов`язок відповідача відпрацювати за направленням та відшкодувати вартість навчання, могли виникнути в неї тільки в межах строку дії договору (тобто до 30.06.2016 року), суд до уваги не бере та відхиляє у зв`язку з тим, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, а тому такі заперечення сторони відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Отже, [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, що з урахуванням встановлених обставин справи слід розцінювати як неналежне виконання взятих на себе цивільно-правових зобов`язань. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою до Дніпровського державного медичного університету про визнання правочину недійсним суд виходить з наступного. Звертаючись до суду у грудні 2020 року з зустрічною позовною заявою до Дніпровського державного медичного університету вона просила визнати недійсною Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, укладену між нею та Державним закладом «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», посилаючись на те, що на момент укладення даної угоди вона не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки була неповнолітньою, а її батьки згоди на укладення даної угоди не надавали та не знали про цю угоду. Так, відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Згідно з ч. 1 ст. 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників, що закріплено у частині 2 статті 32 ЦК України. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ч. 4 ст. 32 ЦК України). [PERSON] народилась [INFO] , а тому на момент укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року їй було 17 повних років. Відповідно до частини 2 статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Разом з цим, частиною 1 статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Батьки [PERSON] протягом встановлених законом строків не заявили претензії відповідачу за зустрічним позовом (позивачу за первісним позовом) з приводу укладення їх дочкою Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Твердження сторони позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) про те, що її батьки згоди на укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року не надавали та не знали про цю угоду, а також твердження про те, що з батьками вона не спілкувалась з літа 2010 року по 2019 рік, не підтверджені жодними доказами. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Оскільки твердження сторони позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) про те, що її батьки згоди на укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року не надавали та не знали про цю угоду не підтверджені жодними доказами, то суд такі твердження до уваги не бере та відхиляє їх. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що [PERSON] , після досягнення [INFO] повноліття, не розірвала Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, належним чином продовжила виконувати умови даної угоди, у подальшому, закінчила Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» та отримала документ про вищу освіту, закінчила навчання в інтернатурі, де два роки працювала за направленням, та до грудня 2020 року не зверталася до суду з позовною заявою про визнання угоди недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, що розцінюються судом як схвалення угоди і батьками відповідача і нею самою, та спростовує заперечення відповідача в цій частині. Враховуючи все вищенаведене, оскільки батьки [PERSON] протягом встановлених законом строків не заявили претензії відповідачу за зустрічним позовом (позивачу за первісним позовом) з приводу укладення їх дочкою Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, з урахуванням того, що [PERSON] після досягнення повноліття не розірвала угоду, а навпаки, належним чином виконувала умови даної угоди, прийнявши цим самим умови угоди, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року не має, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом Дніпровського державного медичного університету до [PERSON] про стягнення витрат на навчання суд виходить з наступного. Як вже було зазначено вище, відповідно до укладеної Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, відповідач за первісним позовом зобов`язалась, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення між сторонами угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № 70), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (втратив чинність 07.06.2017 року, однак чинний на час виникнення спірних правовідноси) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, який врегульовував спірні правовідносини на час вступу [PERSON] до вищого навчального закладу, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати. Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Однак, [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, оскільки судом встановлено, що після закінчення навчання в інтернатурі у червні 2018 вона не продовжила відпрацювання трирічного строку та не не приступила до роботи на посаді лікар загальної практики - сімейний лікар згідно з направленням для відпрацювання трьох років у ДЦПМСД № 7. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктів 1,4 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. [PERSON] , добровільно підписуючи Угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та навчаючись за кошти державного бюджету погодилась, що у разі відмови відпрацювати не менше трьох років, зобов`язана відшкодувати вартість навчання. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства та умов Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому витрат на навчання. Вказана позиція узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 607/3681/17-ц та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 607/3682/17. Відповідно до розрахунків позивача за первісним позовом, з державного бюджету на навчання відповідача як студента медичного факультету Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» за навчальні роки 2010-2016 р.р. було витрачено 107 484,25 грн., а на навчання в інтернатурі за період навчання 2016-2018 р.р. - 20 398,76 грн., що разом становить 127 883,01 грн. (а.с. 27). Відповідач за первісним позовом не погоджувалась з наданим стороною позивача за первісним позовом Розрахунком грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, та крім того, посилалась на те, що частину грошових коштів, які позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача за первісним позовом, становить стипендія відповідача за первісним позовом, яка поверненню не підлягає. Однак, разом з цим, розмір витрат на навчання, що розрахований стороною позивача за первісним позовом, стороною відповідача за первісним позовом не спростований та не надано жодних доказів того, що з [PERSON] на користь Дніпровського державного медичного університету мають бути стягнути витрати на навчання у іншому розмірі, ніж розрахований позивачем за первісним позовом - 127 883,01 грн. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі інші витрати, а до цих витрат належить також і виплата стипендії. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року по справі № 607/4359/15-ц. За таких обставин суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь Дніпровського державного медичного університету підлягають стягненню витрати на навчання у розмірі 127 883,01 грн., а отже позовні вимоги за первісним позовом Дніпровського державного медичного університету підлягають задоволенню. Крім того, стороною відповідача за первісним позовом було заявлено про застосування у справі позовної давності, у зв`язку з чим відповідач за первісним позовом у задоволенні позовної заяви Дніпровського державного медичного університету просив відмовити. З цього приводу суд вважає за потрібне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року, на яку посилається позивач за первісним позовом як на підставу для стягнення з відповідача за первісним позовом грошових коштів, студент зобов`язується: прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Таким чином, обов`язок з відшкодування витрат на навчання виникає після відмови студента їхати на працевлаштування за призначенням або відмови відпрацьовувати не менше трьох років за таким направленням. Представник відповідача за первісним позовом в обгрунтування спливу строку позовної давності посилалась на те, що порушення відповідачем свого нібито обов`язку відпрацювати за направленням мало відбутися вже 01 серпня 2016 року (дата прибуття визначена в направленні), таким чином саме 01 серпня 2016 року позивач мав дізнатися про стверджуване ним порушення відповідачем свого нібито обов`язку відпрацювати за направленням, однак позивачем позовну заяву у цій справі подано до суду лише 25 листопада 2019 року, тобто 3 роки 3 місяці і 24 дні після того, як позивач повинен був дізнатися про порушення відповідачем свого обов`язку відпрацювати за направленням. Частиною 1 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як вже було зазначено вище, після закінчення у червні 2016 року Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON] прибула 01 серпня 2016 року за направленням для проходження інтернатури КЗ «ЦПМСД м. Павлограда» Павлоградської міської ради та працювала там до травня 2017 року, після чого на підставі поданої нею заяви була переведена працювати до КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 7», де вона працювала до закінчення інтернатури, яку закінчила у червні 2018 року. За таких обставин суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] після закінчення навчання (червень 2016 року) 01 серпня 2016 року приступила до виконання покладеного на неї обов`язку щодо відпрацювання за направленням КЗ «ЦПМСД м. Павлограда», та до закінчення інтернатури у червні 2018 року на протязі тривалого періоду виконувала умови Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 70 від 01 вересня 2010 року оскільки працювала за направленням у КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 7», куди була переведена з КЗ «ЦПМСД м. Павлограда». Однак, передбачений умовами угоди обов`язок щодо відпрацювання за направленням трьох років вона належним чином не виконала, пропрацювавши лише протягом з 01 серпня 2016 року по червень 2018 року. У зв`язку з наведеним твердження сторони відповідача за первісним позовом про те, що початок відліку строку позовної давності має відраховуватися з того моменту, коли позивач мав дізнатись про порушення відповідачем обов`язку відпрацювати за направленням, тобто 01 серпня 2016 року, є безпідставними та судом до уваги не приймаються і відхиляються. До червня 2018 року [PERSON] працювала у КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 7», а після закінчення навчання в інтернатурі до роботи на посаді лікар загальної практики - сімейний лікар згідно з направленням для відпрацювання трьох років у ДЦПМСД № 7 не приступила. Таким чином судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] виконала свій обов`язок щодо відпрацювання за направленням три роки частково, пропрацювавши у період з 01.08.2016 року по червень 2018 року. Саме з цього моменту, тобто з моменту звільнення відповідача з займаної нею посади у КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 7», слід відраховувати виникнення в позивача права на звернення до суду у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо відпрацювання за направленням трирічного строку. Департамент охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації у листі № 8103/0/29-18 від 12 жовтня 2018 року повідомив позивача за первісним позовом про те, що відповідач за первісним позовом після закінчення навчання в інтернатурі до роботи на посаді лікар загальної практики - сімейний лікар згідно з направленням для відпрацювання трьох років у ДЦПМСД № 7 не приступила. Отже, за наведених обставин суд зазначає, що позивач за первісним позовом дізнався про порушення свого права за даним позовом саме після отримання ним від Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації листа № 8103/0/29-18 від 12 жовтня 2018 року, в якому було повідомлено про те, що відповідач за первісним позовом після закінчення навчання в інтернатурі до роботи згідно з направленням у ДЦПМСД № 7 не приступила, а отже з цього моменту починає свій перебіг строк позовної давності. За таких обставин очевидним є висновок про те, що звернення позивача за первісним позовом 25 листопада 2019 року до суду про стягнення з [PERSON] витрат на навчання відбулося без пропуску встановленого законом строку позовної давності, оскільки порушення прав позивача почалось відбуватися у червні 2018 року після невиходу відповідача за місцем роботи згідно з направленням для відпрацювання трирічного строку, що свідчить про звернення позивача до суду в межах строку позовної давності. У зв`язку з викладеним, суд приходить до переконливого висновку, що посилання відповідача за первісним позовом на сплив строку позовної давності є безпідставними та необгрунтованими, а тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності в даному випадку відсутні. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Дніпровського державного медичного університету за первісним позовом про стягнення витрат на навчання підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання правочину недійсним задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги Дніпровського державного медичного університету за первісним позовом про стягнення витрат на навчання задоволені, то з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання правочину недійсним відмовлено, то судові витрати [PERSON] по справі підлягають віднесенню на сторону позивача за зустрічним позовом. На підставі ст.ст. 32, 203, 215, 221, 222, 253, 254, 256, 264, 261, 267, 509, 526, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved