Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що з 2007 року тяжко хворіє діабетом, переніс інсульт, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у Броварській районній лікарні, проходив реабілітаційні курси лікування у Київській обласній лікарні. У 2009 році був визнаний інвалідом ІІ групи. За своїм станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду, як фізичного, так і психологічного. Влітку 2011 року він дуже погано себе почував: був підвищений тиск, запаморочення, часта втрата свідомості. З цими скаргами на початку вересня 2011 року він звернувся до лікаря і йому була надана медична допомога та виписані необхідні ліки. В цей час, його дочка - відповідач по справі, користуючись його безпорадним станом, тим, що, знаходячись під дією ліків, він не усвідомлював своїх дій, почала вимагати від нього подарувати їй квартиру, і 28 вересня 2011 року відвезла його до нотаріуса, де він підписав, як згодом виявилося, договір дарування належної йому на праві власності квартири [ADDRESS]. Посилаючись на те, що договір дарування був підписаний в той час, коли він проходив курс лікування, знаходився під дією ліків та не усвідомлював значення своїх дій, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати договір дарування квартири від 28 вересня 2011 року недійсним на підставі ст. 225 ЦК України, скасувати державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав і Державному реєстрі правочинів та визнати за ним право власності на спірну квартиру. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа - приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] у судове засідання не з'явився. У листі направленому на адресу суду зазначив, що при посвідченні договору дарування ним було встановлено особи сторін. Жодних сумнівів, що дарувальник [PERSON] діяв добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, та що він перебував при здоровому розумі та ясній памяті, у нього виникало. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 28 вересня 2011 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] посвідчено договір дарування квартири, за яким [PERSON], за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (п.п. 1, 4). Згідно висновку комісійної судово-психіатричної експертизи № 175ц, проведеної 11 липня 2013 року експертами відділення амбулаторної судово-психіатричної експертизи комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» на підставі ухвали суду від 19 червня 2013 року, [PERSON] страждав під час посвідчення договору дарування на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами. За своїм психічним станом [PERSON] не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними. За клопотанням представника відповідачки ухвалою суду від 07 квітня 2014 року по справі було призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні № 1, оскільки висновок судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року викликає сумніви в його правильності. Як вбачається з листа Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №2647-01 від 18.11.2014 року, матеріали цивільної справи повернуто без виконання в зв'язку з тим, що на неодноразові виклики для проведення амбулаторної СПЕ підекспертний не з'являвся. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану, на момент укладання правочину, суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б одної зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (п. 16). Суд не може прийняти до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року, оскільки він є необґрунтованим і викликає сумніви в його правильності, зокрема, аргументація експертного висновку щодо наявності у [PERSON] тяжкого психічного розладу саме в момент вчинення ним оспорюваного правочину є непереконливою і не випливає зі змісту дослідницької частини акта. Крім того, експертне дослідження проведено без урахування відомостей про психіатричний та наркологічний облік підекспертного та пояснень нотаріуса. Також суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони не були присутніми при посвідченні договору дарування, а тому не можуть свідчити про стан позивача у цей момент. Суд вважає безпідставними твердження представника позивача про те, що [PERSON] з поважних причин (за станом здооров'я) не з'явився в експертну установу у визначений день для проведення повторної експертизи, враховуючи, що він неодноразово викликався, але не з'явився та не повідомив про причини неявки, тому суд вважає, що він навмисно ухилився від проведення повторної судово-психіатричної експертизи. Відповідно до ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З огляду на наведене та враховуючи, що зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент укладення договору дарування [PERSON] не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а призначена судом повторна судово-психіатрична експертиза не проведена з вини позивача, а також відсутність будь-яких інших доказів, які підтверджують дану обставину, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України немає, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed