Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні матеріали» (відповідач), відповідно до якого просила: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні матеріали» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 29 157 (двадцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 20 копійок; середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 66 777 (шістдесят шість тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 63 копійок та судові витрати у розмірі 959 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 36 копійок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] наказом від 20.08.2018 року № 116-к року була прийнята на посаду головного спеціаліста з кошторисно-договірної документації Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні матеріали». Відповідно до наказу від 28.09.2020 року № 30-к була звільнена з займаної посади за згодою сторін на підставі ст. 36 п.1 Кодексу законів про працю України (надалі - «КзпП»), про що є запис в трудовій книжці. На день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена, заборгованість із заробітної плати у сумі - 29 157,20 грн. (з урахуванням податків та зборів). Позивач також зазначає, що в день звільнення, а саме 28 серпня 2020 року відповідачем було порушено вимоги ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено розрахунку по заробітній платі. Таким чином, нарахований середній заробіток за час затримки складає 66 777,63 грн.(шістдесят шість тис. сімсот сімдесят сім грн. 63 коп.), у зв`язку з чим позивач звернулась з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 листопада 2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, поважність причин неявки не повідомляв. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. [PERSON] Наказом від 20.08.2018 року № 116-к року була прийнята на посаду головного спеціаліста з кошторисно-договірної документації Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні матеріали». Відповідно до наказу від 28.09.2020 року № 30-к була звільнена з займаної посади за згодою сторін на підставі ст. 36 п.1 Кодексу законів про працю України (надалі - «КзпП»), про що є запис в трудовій книжці. На день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена, заборгованість із заробітної плати за липень 2020 року в сумі 4 900,00 грн (з урахуванням податків та зборів), за серпень 2020 року в сумі 4 900,00 грн. (з урахуванням податків та зборів), та не виплачена грошова компенсація за 48 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 19 357,20 грн.(з урахуванням податків і зборів). Таким чином, у день звільнення відповідач повинен був сплатити кошти у сумі - 29 157,20 грн. (з урахуванням податків та зборів). 26 квітня 2021 року позивач направила рекомендованим листом на поштову адресу відповідача звернення про сплату суми заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. 11 серпня 2021 року звернення було направлено рекомендованим листом на поштову адресу директору відповідача з проханням про сплату суми заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. 23 вересня 2021 року позивач повторно направила лист на поштову адресу відповідача з проханням про сплату суми заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також надання Довідки про розмір заборгованості по нарахованій та несплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Станом на день звернення до суду відповідей на листи та довідок від відповідача не надходило. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент припинення трудових відносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивач також зазначає, що в день звільнення, а саме 28 серпня 2020 року відповідачем було порушено вимоги ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено розрахунку по заробітній платі. Виходячи з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України, які надані по формі ОК-7, середня заробітна плата за 2 місяці 2020 року за два останніх місяці перед звільненням складає 227 (Двісті двадцять сім грн. 91 коп. ) за один робочий день. 9 800 грн. 00 коп. /фактична заробітна плата за останні два місяці роботи / : 43 дні / кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи/ - 227 грн. 91 коп. Таким чином, на день пред`явлення позову до суду 02 листопада 2021 року, фактичний час затримки з 28 серпня 2020 року складає 293 робочих днів, а отже, нарахований середній заробіток за час затримки складає 66 777,63 грн.(шістдесят шість тис. сімсот сімдесят сім грн. 63 коп.). Ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про задоволення позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні матеріали» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 29 157 (двадцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 20 копійок та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 66 777 (шістдесят шість тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 63 копійок. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 959 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 36 копійок. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved