Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

у листопаді 2018 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд зняти арешт з нерухомого майна накладений ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 13.08.2010 на підставі постанови АА826016-304-35 від 03.08.2010 (реєстраційний номер обтяження 10140454). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у червні 2018 позивач дізналася, що на все її майно накладено арешт (без визначення майна) 03.08.2010 на підставі постанови Святошинського РУЮ у м. Києві АА 82606-304/35, після чого позивач звернулася до архіву Святошинського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві де з`ясувала, що виконавче провадження завершене по стягненню з позивача на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у розмірі 108759 грн 00 коп., та зверненню стягнення на предмет застави: транспортного засобу «Daewoo Lanos» 2006 року випуску, який в рамках виконавчого провадження було вилучено та реалізовано, а кошти з реалізації заставленого майна перераховано стягувачу за виконавчим провадження та постановою від 20.05.2011 державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, 50 Закону України «Про виконавче провадження», однак арешт з усього майна позивача не знято, чим порушено права та інтереси позивача не зважаючи на те, що строк повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання встановлений до 20.05.2012. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2018 відкрито підготовче провадження по справі (а.с. 11). 11.04.2019 ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 16). Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 12.09.2019 подала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, про ухвалення заочного рішення не заперечує, разом з якою подала відповідь Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві щодо надання постанови від 03.08.2010 (а.с. 22). Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили (а.с. 15). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на примусовому виконанні ВДВС Святошинського РУЮ м. Києві знаходився виконавчий лист №2-3567 виданий 02.12.2009 Святошинським районним судом м. Києва на підставі якого було відкрито виконавче провадження №19391695 щодо стягнення боргу з [PERSON] , [PERSON] у розмірі 108759 грн 50 коп. по кредитному договору №014\\06-11\\1677 (а.с. 8). В рамках вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на підставі постанови АА 826016-304/35, 03.08.2010, ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, на нерухоме майно, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно власником якого є [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 6). 20.05.2011 по вказаному виконавчому провадженні було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с. 7). Як вбачається із відповідді Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮУ м. Києві відповідно щодо надання постанови про накладення арешту, зазначено, що відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік, на підставі чого надати постанову АА826016-304/35 від 03.08.2010 за виконавчим провадженням №19391695 з примусового виконання виконавчого листа №2-3567 виданий Святошинським районним судом м. Києва 02.12.2009 надати неможливо у зв`язку із знищенням останнього (а.с. 24). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved