Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

У листопаді 2017 року представник позивачів звернувся до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що 19 січня 2017 року між [PERSON] (надалі - позивач 1) та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач 1 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 21000,00 грн., а відповідач в свою чергу зобов'язався повернути надані йому кошти в двох частинах, першу частину до 31.03.2017 року в розмірі 11000,00 грн., а другу до 30.04.2017 року в розмірі 10000,00 грн.. Разом з тим, 24 січня 2017 року між [PERSON] (надалі позивач 2) та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким Позивач 2 передав відповідачу грошові кошти в розміні 33000,00 грн. який в свою чергу зобов'язався повернути кошти в двох частинах, а саме: першу частину до 03.02.2017 року в обсязі 10000,00 грн. та другу - до 31.05.2017 року в розмірі 23000,00 грн.. Оскільки, відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, представник позивачів змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг розмірі 22761,55 грн., з яких 1423,74 грн. проценти за користування грошовими коштами та 337,81 грн. 3% річних та стягнути з відповідача на користь [PERSON] - 35959,41 грн., з яких 2119,60 грн. та 475,81 грн. 3 % річних. Окрім того, представник позивачів просив стягнути з відповідача судовий збір. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив суд його задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 19.01.2017 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 21000,00 грн. та зобов'язався повернути до 31.03.2017 року - 11000,00 грн. та до 30.04.2017 року - 10000,00 грн., про що відповідачем [PERSON] було складено відповідну розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON]. Окрім того, 24.01.2017 року [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 33000,00 грн. та зобов'язався повернути їх до 03.02.2017 року - 10000,00 грн. та до 31.05.2017 року - 23000,00 грн., про що відповідачем [PERSON] було складено відповідну розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON]. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що відповідає приписам ст. 1046 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його складення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 року по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Таким чином, з врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій передачі коштів і їх отримання відповідачем згідно розписок між позивачами і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернути та дати отримання коштів. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, що відповідає приписам ч. 1 ст. 526 ЦК України. Згідно наявних в матеріалах справи розписок, позичальник [PERSON] зобов'язався повертати суму позики частинами, а саме позивачу 1 до 31.03.2017 року та до 30.04.2017 року, а відповідачу 2 до 03.02.2017 року та 31.05.2017 року. Однак, в порушення умов даного Договору позики, взятих на себе зобов'язань відповідач [PERSON] не виконав і не повернув належні позивачам грошові кошти, таким чином, умови договору не виконав. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, після всебічного, повного дослідження та оцінки всіх наявних матеріалів та обставин справи судом встановлено, що у порушення умов договорів позики (розписок) від 19.01.2017 року та від 24.01.2017 року, відповідач свої зобов'язання до теперішнього часу не виконав, тому вказані у позовній заяві суми боргу підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Так, як вбачається із надано представником позивачів розрахунку пені та 3 % річних за користування відповідачем грошовими коштами позивачів, то представник позивачів зазначає, що відповідач зобов'язаний сплатити на користь Позивача 1 проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1423 грн. 74 коп. та 3% річних в сумі 337 грн. 81 коп., а на користь Позивача 2 - 2119 грн. 60 коп. процентів за користування грошовими коштами та 475 грн. 81 коп. - 3% річних. Вказаний розрахунок представником позивача було проведено із застосуванням формул, а саме: Процентна ставка пені: 1 х облікову ставку НБУ, розраховується за формулою: -пеня = сума боргу * ставка пені (%) / 100 % / 365 днів * кількість днів прострочи; Відсоткова ставка : 3 % річних , розраховується за формулою: -відсотки = сума боргу * процентна ставка / 100% / 365 днів* кількість днів. Таким чином, враховуючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, перевіривши наданий представником позивачів розрахунок, суд приходить до висновку, що він проведений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення. Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 640 грн. судового збору на користь позивача 1 [PERSON] та 640 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: approved