Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Джерело», в якому просить стягнути з відповідачів солідарно 700000,00 грн та понесені судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що в період 2016 року по квітень 2018 року позивач передав у власність громадянці [PERSON] грошові кошти у розмірі 700000,00 грн. Відповідач [PERSON] , в свою чергу взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти до 15 липня 2018 року. На підтвердження укладання позики, [PERSON] склала розписку, яку посвідчила від імені ТОВ «Джерело», як його керівник. В термін до 15.07.2018 року [PERSON] грошові кошти не повернула, через що позивач був змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 15 березня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року підготовче провадження закрито, розгляд справи призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили, відзиву на позов, інших письмових заяв не подавали. Суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-284 ЦПК України. Ознайомившись з матеріалами справи, повно та всебічно дослідивши докази та встановивши обставини, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Згідно оригіналу розписки, складеної на російській мові, [PERSON] взяла у [PERSON] за період з вересня 2016 року по квітень 2018 року грошові кошти в сумі 700000,00 (сімсот тисяч) гривень в рахунок продажу птахоферми, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; Документи на продаж ферми знаходяться на стадії завершення; Повернення коштів [PERSON] гарантує до 15.07.2018 року. Оцінюючи надану розписку, суд приходить до висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів саме у борг, оскільки в росписці зазначено, що кошти отримані в рахунок продажу птахоферми. Отже, з тексту наданої розписки неможливо встановити факт виникнення між сторонами правовідносин за договором позики. За змістом ч. 1 ст.1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Проте, будь-яких доказів новації у позиковому зобов`язанні сторонами не надано. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що сторонами не доведено факт укладення між ними договору позики, а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не задоволено, суд вважає, що судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed