Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської райдержадміністрації, [PERSON] про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю в якому вказувала, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка площею 7,08 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 5,39 га. та 1,69 га.), розташована на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, прийняли спадщину після смерті матері та отримали по свідоцтву про право на спадщину за законом на Ѕ частку спадкових ділянок кожна. 27 вересня 2005 року відповідач отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, реєстр. № [NUMBER] , згідно якого набула у власність в порядку спадкування за заповітом та за законом земельну ділянку загальною площею 10,77 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 3,41 га. та 7,36 га.), розташовану в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Проте, під час розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж успадкованої земельної ділянки в натурі, позивачем було встановлено, що [PERSON] оформила свою частку спадщини за законом (ділянки) з порушенням вимог закону, а саме, як окремий об`єкт нерухомого майна без їх фактичного виділу в натурі та єдиним масивом (незважаючи на те, що спадкових ділянок було дві), а також з невідповідністю нормативної площі успадкованої частки цього майна, накладенням ділянки на належну [PERSON] частку ділянки, внаслідок чого остання позбавлена можливості здійснити належне оформлення права власності на свою частку спадщини з метою подальшого здійснення прав власника цього майна. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість приведення правовстановлюючого документа у відповідність до вимог закону в адміністративному порядку, а тому [PERSON] просила про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 вересня 2005 року, реєстр. №010501100018. Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Цією ж ухвалою від Доманівської державної нотаріальної контори витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , а також від Відділу у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру - копію технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] частини спадкових земельних ділянок. 05 грудня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому остання позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що оформлення нею свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом, а також отримання оспорюваного правовстановлюючого документа на землю, на відміну від позивача, відбувалося у повній відповідності з вимогами закону, а тому вимоги [PERSON] вважала безпідставними та необґрунтованими. 14 грудня 2018 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій остання не погодилася з викладеними у відзиві доводами, підтримала свої вимоги та просила їх задовольнити. 28 грудня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив у якому остання, не погодившись з зазначеними у відповіді доводами позивача, вказуючи на те, що вона не є належним відповідачем у спорі, а позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Ухвалою суду від 29 січня 2019 року витребувано: від Державного нотаріального архіву Миколаївської області - копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] ; від Державної реєстраційної служби виконкому Вознесенської міської ради - копії реєстраційних справ щодо реєстрації права власності [PERSON] на частину спадкових земельних ділянок; від Відділу у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру - копію технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] частини спадкових земельних ділянок. Ухвалою суду від 13 березня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів (технічної документації із землеустрою щодо спадкових ділянок). Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року відмовлено в прийнятті зустрічного позову [PERSON] до Вознесенської райдержадміністрації, Відділу у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та його об`єднання в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково - щодо скасування оспорюваного Державного акту в частині ділянки площею 3,41 га., вказуючи на те, що в цій частині правовстановлюючий документ виданий з порушенням вимог закону. В іншій частині Державний акт вважали таким, що відповідає вимогам закону та не вбачали підстав для його скасування в цілому. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача - Вознесенської райдержадміністрації в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ., представник відповідача - Вознесенської райдержадміністрації та представника третьої особи без самостійних вимог - відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , її представника [PERSON] , відповідача [PERSON] , її представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що [INFO] померла мати [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входили: - земельна ділянка площею 7,08 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 5,39 га. та 1,69 га.), розташована на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - земельна ділянка площею 7,36 га., розташована на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку спадкодавець своїм заповітом від 13 червня 2003 року, реєстр. №1072 заповіла [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці, прийняли спадщину у встановленому законом порядку. 22 листопада 2004 року [PERSON] отримала в Доманівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №727, яким посвідчено її право на частку спадкового майна - земельну ділянку площею 7,36 га., розташовану на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також, 22 листопада 2004 року [PERSON] отримала в Доманівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №729, яким посвідчено її право на частку спадкового майна - Ѕ частку земельної ділянки площею 7,08 га., розташовану на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Протягом липня - серпня 2005 року, за замовленням [PERSON] , виготовлено та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на успадковане майно. 27 вересня 2005 року Вознесенською райдержадміністрацією виготовлено та видано [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку, реєстр. [NUMBER] , яким посвідчено її право власності на земельну ділянку площею 10,77 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 3,41 га., кадастровий [NUMBER] та 7,36 га., кадастровий [NUMBER] ), розташовану в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 28 січня 2010 року [PERSON] отримала в Доманівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-43, яким посвідчено її право на частку спадкового майна - Ѕ частку земельної ділянки площею 7,08 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 5,39 га. та 1,69 га.), розташовану на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Листом ФОП [PERSON] від 18 жовтня 2018 року [PERSON] відмовлено в розробленні технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж успадкованої частини земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшим оформленням права власності на це майно з підстави наявності накладки вказаної ділянки на належну [PERSON] ділянку площею 3,41 га. з кадастровим [NUMBER] . Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, їх представників, суд виходить з наступного. Згідно положень Цивільного кодексу України 1963 року (чинного на час відкриття та прийняття спадщини), спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 525 ЦК України 1963 року). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше (ч.ч. 1, 3 ст. 524, ст. 537 ЦК України 1963 року). Частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом першої черги є рівними (ст. 529 ЦК України 1963 року). Поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом (ч. 1 ст. 562 ЦК України 1963 року). Разом з тим, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.ч. 1, 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 357, ч.ч. 1, 3 ст. 358, ч.ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України). Аналогічно, згідно ч.ч. 1, 4 ст. 86 ЗК України України (в редакції Закону, чинної на момент отримання відповідачем оспорюваного Державного акту), земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (ч.ч. 1, 3-4 ст. 88 ЗК України). Згідно ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції Закону, чинної на момент отримання відповідачем оспорюваного Державного акту), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Поділ майна між співвласниками в натурі передбачає поділ одного об`єкта на декілька окремих самостійних об`єктів нерухомого майна. При поділі спільна власність припиняється, натомість виникає декілька окремих об`єктів нерухомого майна. За загальним правилом, поділ передбачає погодження усіма співвласниками таких дій (за винятком випадків наявності спору, який вирішується в судовому порядку), розрахунок часток співвласників, з`ясування технічної можливості поділу та укладення між співвласниками відповідного договору. За наслідками поділу кожному з власників виділеного майна видається документ, що підтверджує його право власності. Разом з тим, згідно п.п. 1.12 п. 1, п.п. 2.1, 2.3, 2.9, 2.10 п. 2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року, №43 (що була чинною на час видачі оспорюваного акта), складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» та його структурні підрозділи. Усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. До державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов`язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників. [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, оформили свої спадкові права на ділянку площею 7,08 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 5,39 га. та 1,69 га.) в рівних частках (по Ѕ частці за кожним) та не здійснювали поділ спадкового майна в натурі. Проте, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , як спадкоємець за законом, отримала Державний акт на право власності на Ѕ частку успадкованої земельної ділянки площею 7,08 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 5,39 га. та 1,69 га.), як на окремий об`єкт нерухомого майна без дотримання процедури її поділу, а також, як один об`єкт нерухомого майна єдиним масивом (незважаючи на те, що спадкових ділянок було дві) та з невідповідністю нормативної площі успадкованої частки цього майна, що призвело до накладення ділянки відповідача на частку ділянки, яка мала бути виділена [PERSON] Вказані обставини призвели до того, що позивач позбавлена можливості здійснити належне оформлення права власності на свою частку спадщини та здійснювати права власника цього майна. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання власником своїм майном здійснюється у спосіб, передбачений законом. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч. 1 ст. 153 ЗК України). Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Водночас, в своїх постановах від 26 вересня 2012 року по справі №6-103цс12, від 06 лютого 2013 року по справі №6-169цс12, від 01 липня 2015 року по справі №6319цс15 та інших, Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно якої судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Що стосується доводів сторони відповідача щодо необхідності часткового визнання недійсним оспорюваного Державного акту, то суд не може з ними погодитися, оскільки Державним актом на право власності на земельну ділянку посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 10,77 га. (що складається з двох окремих ділянок площами 3,41 га. та 7,36 га.), а тому часткове визнання його недійсним - в частині однієї ділянки, не виключає необхідності внесення до правовстановлюючого документа необхідних змін (в частині загальної площі ділянки та її складу). Проте суд позбавлений такої можливості, що виходить за межі його повноважень. Крім цього, згідно п.п. 2.9 п. 2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року, №43 (що була чинною на час видачі оспорюваного акта) виправлення (внесення змін) до Державного акту на право приватної власності не допускаються, а отримання відповідачем нового (частково зміненого) Державного акту на право приватної власності неможливе у зв`язку з прийняттям Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким змінено порядок оформлення та реєстрації права власності на земельні ділянки. За встановлених обставин, оспорюваний Державний акт підлягає визнанню недійсним в цілому. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до розміру задоволених позовних вимог суд зобов`язаний розподілити між сторонами судові витрати. Проте, сторона позивача не наполягає на відшкодуванні понесених судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для втручання у ці правовідносини.

Outcome: approved