Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» звернулась до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги позовної заяви, з урахуванням змінених позивачем позовних вимог мотивовані тим, що між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z023 від 13.07.2007 року, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 38400,00 (тридцять вісім тисяч чотириста) доларів США. В забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором між банком та відповідачем по справі 13.07.2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №3240. Предметом вказаного іпотечного договору є нерухоме майно, а саме: житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Низовій, буд. 74 у м. Золотоноша Черкаської області, та земельна ділянка, загальною площею 1000 кв.м., кадастровий номер [NUMBER] 07 0100110, що призначена для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, та знаходиться за адресою: вул. Низова, 74 у м. Золотоноша Черкаської області. Згідно з умовами вказаного іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з кредитного договору від 13.07.2007 року, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених іпотечним договором нерухоме майно. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Позичальник [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, а тому рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04.10.2010 року із останнього на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором № Z023 від 13.07.2007 року у сумі 322265,97 грн. Незважаючи на рішення суду, зобовязання за кредитним договором до цього часу належним чином не виконано, станом на 01.06.2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 1837331,19 грн. 07.10.2016 року позивач, відповідно до положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушення зобовязання за кредитним договором, згідно якого відповідач мав повністю погасити кредит, проценти за користування коштами кредиту, штрафні санкції за неналежне виконання взятих на себе зобовязань, у строк передбачений договором. Оскільки сума заборгованості за кредитним договором та відсотками позивачу не повернута, останній вважає свої права та інтереси порушеними та звернувся до суду із відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань. У судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із відповідним клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразоао не з`явилась, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце судового розгляду ставилась до відому належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи заочно. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 1 та ст. 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z023 від 13.07.2007 року, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 38400,00 (тридцять вісім тисяч чотириста) доларів США. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 13.07.2007 року між позивачем та відповідачем по справі укладено іпотечний договір № Z023/Z1. Згідно з умовами вказаного іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання передає в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою вул. Низова 74, м. Золотоноша, Черкаської області та земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., кадастровий номер [NUMBER] 07 0100110, призначену для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою вул. Низова 74, м. Золотоноша, Черкаської області. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04.10.2010 року із [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором у сумі 322265 грн. 97 коп. Вказане рішення суду набрало законної сили. Таким чином факт неналежного виконання своїх боргових зобовязань [PERSON] по вказаному кредитному договору встановлено судовим рішенням. Відповідно до вимог ст., ст. 526, 530, 1054 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, цивільного законодавства та у строки зазначені в договорі. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що 13.07.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір № Z023/Z1, згідно з яким відповідач з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з кредитного договору, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах визначених цим договором нерухоме майно, вказане вище. Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов кредитного договору погашення кредиту не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума заборгованості за основним зобовязанням складає 1837331,19 грн. Згідно з п. 4.1.5 вказаного вище договору іпотеки, укладеного між банком та відповідачем, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобовязання воно не буде виконане. Відповідно до п. 7.3 вказаного іпотечного договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення в межах передбачених п.7.2. цього договору. Разом з тим, в пункту 7.2 вказаного іпотечного договору визначено способи звернення стягнення, де рішення суду, виконавчий напис нотаріуса, перехід права власності є самостійними заходами визначеними для погашення заборгованості. Відповідно до п. 7.4 Іпотечного договору іпотекодержатель має право, в тому числі, звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених у вказаному договорі умов. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій стаптті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із положеннями частини третьої зазначеної вище статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 393 ЦК України суд приходить до висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи на захист: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу, судовий спосіб, встановлений статтею 39 Закону України «Про іпотеку», передбачає два механізми звернення стягнення на предмет іпотеки: реалізація предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 зазначеного Закону. Таким чином, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Так суд враховує, що згідно п. 7.4.1 вказаного Іпотечного договору цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України. У матеріалах справи відсутні дані про застосування позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що передбачено умовами іпотечного договору в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя. Більше того, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні належні докази направлення позивачем відповідачу відповідної вимоги про погашення кредитної заборгованості та можливості в забезпечення виконання зобовязання стягнення предмету іпотеки. Так в матеріалах справи наявний відповідний лист адресований [PERSON], однак до матеріалів справи додана лише перша сторінка такого листа, в ньому відсутні будь-які підписи відповідних повноважних осіб, будь-які печатки відповідача, що в свою чергу не дає можливості суду в повній мірі зрозуміти суть вимог, викладених позивачем у ньому. Окрім того в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо отримання такого листа відповідачем, а тому у суду виникають сумніви щодо належного повідомлення відповідача про можливість стягнення предмета іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною четвертою ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У правових позиціях Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11 грудня 2013 р. №6-124цс13 та постанові від 30 березня 2016 р. №6-1851цс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, зазначене наступне. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова ВСУ від 11 грудня 2013 р. №6-124цс13). Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, згідно із частиною третьою 36 Закону України «Про іпотеку»\~ договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Як зазначено вище та вбачається із вказаного іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Окремого договору між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя укладено не було, а договором іпотеки зазначено лише загальне правило про таку можливість, а відтак, не зазначивши в договорі всі умови переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а зауваживши лише про загальну можливість цього, відсутні й підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки. Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання . Доказів тому, що позивач звертався до відповідачки за вирішенням питання передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у позасудовому порядку, матеріали справи не містять. Відповідно до п. п. 38, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Таким чином, вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ним предмету іпотеки не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені, оскільки чинним законодавством України не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду, так як даний спосіб звернення стягнення є способом досудового врегулювання. Посилання позивача на те, що чинним законодавством України не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду є безпідставним, оскільки умовами вказаного договору іпотеки визначено, що передача права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю є способом позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на іпотечне майно. З огляду на цю обставину у контексті положень Зааону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову. Так як у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed