Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він неодноразово, починаючи з 2001 року звертався до Київського міського голови з клопотанням про надання йому у власність земельної ділянки на [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, однак у 2003 році рішеннями Київської міської ради її було передано в оренду ТОВ «Альянс-Буд», а йому відповідно було відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації та передачі у власність цієї земельної ділянки. Також зазначає, що судовими рішеннями, які набрали законної сили бездіяльність та дії Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації визнавались протиправними, орендні відносини із ТОВ «Альянс-буд» припинялися, та зобов`язувалось останніх надати йому дозвіл на розробку проекту відведення та передати у власність земельну ділянку на [ADDRESS] , однак такі рішення судів не виконувалися. Посилаючись на викладене, а також недотримання при підготовці та ухваленні рішень Київською міською радою принципів забезпечення рівних можливостей та рівності осіб перед законом, неупереджене ставлення до нього, що є прямою дискримінацією, проте Держава Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному права і свободи, визначені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), [PERSON] просить суд ухвалити рішення, про те, що Держава Україна порушила ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції у зв`язку з порушенням його права на дискримінаційне ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки на [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13 листопада 2020 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду в порядку загального позовного провадження. 25 січня 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшли письмові пояснення Київської міської ради на позов, в яких остання просить відмовити у позові [PERSON] , посилаючись на те, що не обмежувала права та свободи позивача, не створювала перешкод для їх реалізації та не вчиняла дій, спрямованих на виникнення дискримінації; позивач не позбавлений права на отримання земельної ділянки за іншим місцезнаходженням відповідно до вимог земельного законодавства. 03 лютого 2021 року до Печерського районного суду міста Києва від Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнє вказує просить у позові [PERSON] відмовити, посилаючись на неможливість встановлення факту порушення Конвенції, через наділення такою юрисдикцією виключно Європейського суду з прав людини; Держава Україна в особі Міністерства юстиції України не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, що виразилися у дискримінаційному ставленні під час реалізації [PERSON] законного інтересу щодо отримання земельної ділянки. 25 лютого 2021 року до Печерського районного суду міста Києва від представника Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради надійшли пояснення на позовну заяву, в яких остання просить відмовити у позові [PERSON] , посилаючись на те, що у позивача не виникло право на спірну земельну ділянку, та він не вжив жодного заходу щодо її отримання; вирішення питання про передачу у власність земельних ділянок є прерогативою Київської міської ради, не сформована земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав, і земельна ділянка на [ADDRESS] не є майном позивача, а за змістом ч. 2 ст. 1 Протоколу до Конвенції особа має право мирно володіти саме своїм майном. Ухвалою суду від 03 березня 2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що постановою Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2007 року в справі № 2-А-196/07 визнано протиправним пункт 8 рішення 6-ої сесії 24-го скликання Київської міської ради за №316/1191 від 23 грудня 2003 року «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», скасувавши його. Зобов`язано Київську міську раду прийняти рішення за заявою [PERSON] від 17 жовтня 2001 року, яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23 жовтня 2001року. Також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2008 року в справі № 2-2567/08 припинено договір оренди земельної ділянки № 91-6-00227 від 16 березня 2004 року, укладений між ТОВ «Альянс-буд» та Київською міською радою. Зобов`язано Київську міську раду передати [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Постановою державного виконавця від 05 листопада 2008 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище судового рішення. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 вересня 2009 року в справі № 22-6457 вказане вище рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2008 року в справі № 2-2567/08 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові [PERSON] про припинення договору оренди та зобов`язання передати земельну ділянку. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2009 року в справа № 2-А-427/09 визнано протиправним та скасовано рішення II сесії VI скликання Київської міської ради № 789/789 від 11 грудня 2008 року «Про розгляд заяви громадянина [PERSON] від 17 жовтня 2001 року». Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2011 року в справі № 2а-10264/11/2670 визнано протиправною бездіяльність Київської міської ради, щодо нерозгляду заяви громадянина [PERSON] від 17 жовтня 2001 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність (в оренду) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на вул. Макарівській . Зобов`язано Київську міську раду прийняти рішення за заявою [PERSON] від 17 жовтня 2001р., яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23 жовтня 2001р. відповідно до діючого законодавства. Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2013 року в справі № 826/8803/13-а визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 18 квітня 2013 року № 249/9306 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на по [ADDRESS] ». Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року в справі № 640/308/19 визнано дії Київської міської ради щодо розгляду клопотання [PERSON] №08/Д-4762 від 18 жовтня 2018 року протиправними. Зобов`язано Київську міську раду повторно розглянути клопотання [PERSON] №08/Д-4762 від 18 жовтня 2018 року та надати відповідь з урахуванням всіх обставин та висновків суду, викладених у даному рішенні суду. Таким чином, вбачається, що на одну й ту саму земельну ділянку, що знаходиться на [ADDRESS] фактично претендують дві особи, одна фізична позивач [PERSON] - хоче отримати її у власність, інша юридична - ТОВ «Альянс-буд» має намір отримати в оренду цю ж саму земельну ділянку, у зв`язку із чим обоє звернулися до органу місцевого самоврядування із відповідними заявами щодо передачі її у власність (користування), надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, укладення договору оренди, тощо. Тобто обидві особи мають право на отримання цієї земельної ділянки на конкурентних засадах. Та обставина, що позивач звернувся раніше із відповідною заявою, не означає позитивного рішення про надання її останньому у власність та відсутність права на отримання її у користування ТОВ «Альянс-буд». При цьому, [PERSON] через порушення органами державної влади своїх обов`язків (невиконання рішень судів, недотримання строків розгляду його заяв та скарг, строків здійснення дозвільних процедур), вбачає в таких діях Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради дискримінаційне ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки на [ADDRESS] , у зв`язку із чим, просить ухвалити судом рішення, про те, що Держава Україна порушила ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції про порушення його прав. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцієюабо законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року№ 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захиступорушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичнихосіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права, тобто конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права. Поряд із цим у ст. 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності й господарювання. Вона також закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод (ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України). Гарантія щодо захисту прав на землю міститься також у ст. 14 Конституції України, яка передбачає, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Водночас гарантується право власності на землю. Воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Так, згідно з п. «ґ» ст. 5 Земельного кодексу України до основних принципів земельного законодавства належить забезпечення гарантій прав на землю. Під терміном «гарантія» у Земельному кодексі України розуміється спрямовані дії на забезпечення прав на володіння, користування та розпорядження землею всіх без винятку суб`єктів, які є учасниками земельних правовідносин. Зазначені гарантії прав на землю передбачені розділом V Земельного кодексу України, за яким умовно їх можна поділити на три різновиди: гарантії захисту прав на землю; гарантії, пов`язані з відшкодуванням збитків власникам землі та землекористувачам; гарантії, пов`язані з розв`язанням земельних спорів. Так, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, та запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України). Саме по собі визнання зарішенням суду порушення вимог Конвенції не є способом захисту порушеного права, та дана вимога позивача не пов`язана із способами захисту прав на земельну ділянку, визначеними ст. 152 ЗК України, а лише встановленням такого факту жодним чином не відновлюються інтереси особи щодо земельної ділянки, та обраний ним спосіб захисту не відповідає способам захисту права та законного інтересу, визначеним у ст. 16 ЦК України. При цьому, [PERSON] в даному випадку не оспорюється право ТОВ «Альянс-буд» на земельну ділянку на [ADDRESS] чи будь-яких інших осіб, не оскаржуються рішення, дії та бездіяльність органів, які мають повноваження з управління (розпорядження) землямиу цій справі,також позивачне вказав жодної конкретної дії, якої саме, та хто з відповідачів повинен вчинити на його користь для відновлення порушеного права на земельну ділянку. За цих підстав суд зазначає про те, що закономірною є неприйнятність та неефективність такого способу для захисту порушеного права [PERSON] , за захистом якого він звернувся до суду в обраний ним спосіб, оскільки заявлена позивачем вимога не спроможна призвести до поновлення порушених прав позивача щодо безоплатної передачі йому власність земельної ділянки, а тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed