Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що рішенням Мічурінської сільської ради Вознесенського району від 17 липня 2000 року б/н на підставі п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» їй, як працівнику соціальної сфери на селі (працівнику освіти) було передано у приватну власність із земель резервного фонду земельну ділянку (пай) в розмірі 6,94 умовних кадастрових гектари для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак на момент прийняття рішення [PERSON] не була громадянкою України, набувши громадянство лише в 2007 році. В 2017 році позивачка вирішила документально оформити свої права на земельну частку (пай), однак їй було відмовлено як Вознесенською райдержадміністрацією у видачі сертифіката на право на земельну частку (пай), так і державним реєстратором відділу у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру у реєстрації окремої земельної ділянки в Національній кадастровій системі. [PERSON], вказуючи на набуття нею на законних підставах права на земельну частку (пай), яке не визнається, просила в судовому порядку визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,94 умовних кадастрових гектари в межах території Мічурінської сільської ради Вознесенського району. Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження на 01 березня 2018 року зі стадії підготовчого засідання, до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог залучено відділ у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру. 01 березня 2018 року представником відповідача - Вознесенської РДА подано відзив на позовну заяву, згідно якого рішення Мічурінської сільської ради Вознесенського району від 17 липня 2000 року б/н прийнято з порушенням порядку передачі земельних ділянок громадянам, встановленим чинним на час його прийняття Земельним кодексом України (поза межами компетенції сільської ради), позивачка на час прийняття рішення не була громадянкою України, а також членом (пенсіонером) КСП «Україна», землі якого підлягали розпаюванню, а тому не має права на земельну частку (пай). За такого представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Також 01 березня 2018 року судом за наслідками проведення підготовчого засідання ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду на 20 березня 2018 року. 07 березня 2018 року представник позивачки Маняк А.В. подав суду відповідь на відзив, вказуючи на те, що [PERSON] на час прийняття рішення Мічурінської сільської ради Вознесенського району від 17 липня 2000 року б/н, як працівник соціальної сфери на селі (працівник освіти), мала право на земельну частку (пай), рішення сільської ради на час розгляду справи не скасоване та є чинним, що вказує на обґрунтованість її вимог. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представник Маняк А.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові та у відповіді на відзив. Представник відповідача - Вознесенської райдержадміністрації в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача - Мічурінської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з'явився, судом про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі вказаних осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Згідно змісту рішення Мічурінської сільської ради Вознесенського району від 17 липня 2000 року б/н [PERSON] на підставі п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», як працівнику соціальної сфери на селі (працівнику освіти), передано у приватну власність із земель резервного фонду земельну ділянку (пай) в розмірі 6,94 умовних кадастрових гектари для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно пояснень представника позивачки та матеріалів справи (а.с. 13) [PERSON] на час прийняття рішення не була громадянкою України. З матеріалів справи (а.с. 10) вбачається, що на час розгляду справи позивачка набула громадянство України. В той же час в 2017 році позивачка вирішила документально оформити свої права на земельну частку (пай) або ж окрему ділянку, однак їй було відмовлено як Вознесенською райдержадміністрацією у видачі сертифіката на право на земельну частку (пай), так і державним реєстратором відділу у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру у реєстрації окремої земельної ділянки в Національній кадастровій системі (а.с. 15-17). Аналізуючи вимоги та заперечення учасників судового процесу, суд виходить з наступного. 1) Згідно п.п. 1, 5, 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року №899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). 2) Згідно п. 1 ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час розпаювання земель КСП «Україна» та прийняття рішення Мічурінською сільською радою Вознесенського району від 17 липня 2000 року б/н) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян зокрема для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею. За плату передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку. При обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. До числа осіб, зайнятих у соціальній сфері, належать працівники освіти, охорони здоров'я, культури, побутового обслуговування населення, зв'язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів, а також пенсіонери з числа цих осіб (ч. 3, п. 1 ч. 4, ч.ч. 5-7, 9 ст. 6 ЗК України). Відповідно до абз. 2 п. 8 розділу Х чинного ЗК України (з врахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання земельних ділянок працівникам культури, освіти та охорони здоров'я, що проживають у сільській місцевості» від 20 квітня 2004 року №1694-IV) члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-2, 5, 8 ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (пай). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Розміри земельних ділянок, що виділяються для працівників державних та комунальних закладів, підприємств і організацій культури, освіти та охорони здоров'я та пенсіонерів з їх числа, які проживають у сільській місцевості або селищах міського типу, не можуть перевищувати норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства. Аналогічні норми містяться в ч. 4 ст. 57 Закону України «Про освіту», згідно яких педагогічні працівники, які працюють у сільській місцевості, мають право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки в межах земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, розташованих на території відповідної ради, із земель сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, що приватизуються, або земель запасу чи резервного фонду, але не більше норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства. Дія абзацу другого цієї частини не поширюється на громадян, які раніше набули право на земельну частку (пай) та земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства чи для ведення особистого селянського господарства, крім випадків успадкування права на земельну частку (пай), земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства чи для ведення особистого селянського господарства відповідно до закону. Громадяни України мають право на безоплатну приватизацію земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України) в порядку, передбаченому ст. 118 ЗК України. Таким чином право на земельну частку (пай) за рахунок резервного фонду мають працівники соціальної сфери (в тому числі працівники освіти), які на момент розпаювання земель сільськогосподарських підприємств були громадянами України та мешкали в сільській місцевості за місцем розташування земель, що підлягали розпаюванню. Право на пай вищевказаних осіб виникає з моменту отримання документа, що посвідчує це право. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. [PERSON] на момент розпаювання земель КСП «Україна» не була громадянкою України, а тому не мала право на земельну частку (пай). Посилання представника позивачки на наявність чинного рішення Мічурінської сільської ради Вознесенського району від 17 липня 2000 року б/н не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки: -рішення суперечить вимогам закону щодо права на отримання земельної частки (паю) або окремої земельної ділянки сільськогосподарського призначення виключно громадянами України. З цієї ж підстави позивачці відмовлено у видачі сертифікату на право на земельну частку (пай); -зі змісту рішення вбачається, що [PERSON] передано у власність не земельну частку (пай), а конкретну земельну ділянку сільськогосподарського призначення згідно схеми поділу земель резервного фонду; -позивачка вчасно не отримала правовстановлюючий документ на земельну частку (пай). Що стосується тверджень сторони позивачки про те, що на час розгляду справи [PERSON] набула громадянство України, то вказана обставина не змінює суть та законність рішення сільської ради на час його прийняття. Водночас згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання земельних ділянок працівникам культури, освіти та охорони здоров'я, що проживають у сільській місцевості» працівники закладів освіти, як на час введення його в дію не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію (слід відрізняти від способу підтвердження свого права на пай, який обрала позивачка) двома способами: -в порядку, встановленому статтею 118 ЗК України шляхом безоплатної приватизації земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектарів (загальний порядок); -в порядку, встановленому статтею 25 ЗК України шляхом безоплатного одержання у власність земельної ділянки в межах земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, розташованих на території відповідної ради, із земель сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, що приватизуються, або земель запасу чи резервного фонду в розмірі не більше 2,0 гектарів. За встановлених обставин вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: dismissed