Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

у лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з АТ «Альфа-Банк» на його користь 49 591,65 грн. в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом, а також вирішити питання судових витрат у справі. В обґрунтування позову посилався на те, що 26.07.2005 року між ним та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було укладено договір № 0380/008791-PR про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки. 19.09.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 5105, яким запропоновано звернути стягнення з нього заборгованості за договором № 0380/008791-PR від 26.07.2005 року про відкриття банківського (карткового рахунку) та обслуговування платіжної картки в розмірі 133 521,45 доларів США, що станом на 30.05.2018 року еквівалентно 3 484 909,85 грн. 24.10.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. відкрито виконавче провадження на підставі зазначеного виконавчого напису №57506535. Проте, вказав, що він звернувся до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 19.09.2018 року за реєстровим номером 5105 про стягнення заборгованості в розмірі 3 484 909,85 грн., за наслідками розгляду якого 15.10.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення, котрим його позов було задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 19.09.2018 року за реєстровим номером 5105. Крім того, в рамках розгляду справи за його позовом до АТ «Укрсоцбанк» ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2018 року на задоволення його заяви про забезпечення позову у цивільній справі було зупинено стягнення за виконавчим написом від 19.09.2018 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрованим за № 5105 щодо стягнення заборгованості на підставі Договору про відкриття банківського (карткового) розрахунку та обслуговування платіжної картки, укладеного між АК СБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , до розгляду справи по суті. Проте, не зважаючи на вказані обставини, 07.05.2019 року приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження було здійснено списання з його рахунку, відкритого в АТ «Альфа-Банк», коштів в розмірі 65 079,81 грн. З урахуванням того, що з вказаної суми 49 591,65 грн. - борг за виконавчим документом, 10 529,00 грн. - витрати виконавчого провадження та 4 959,16 грн. - основна винагорода приватного виконавця, котра 27.02.2020 року була йому повернута, просив суд стягнути з АТ «Альфа-Банк» на його користь 49 591,65 грн. Ухвалою від 21.02.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 27.05.2020 року (а.с. 24). Ухвалою від 27.05.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника АТ «Альфа-Банк» із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відкладено судовий розгляд справи на 15.10.2020 року (а.с. 42-44). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позов не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що згідно даних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 17-18). 24.10.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. на підставі виконавчого напису № 5105 від 19.09.2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за заявою АТ «Укрсоцбанк», яким запропоновано звернути стягнення з нього заборгованості за договором № 0380/008791-PR від 26.07.2005 року про відкриття банківського (карткового рахунку) та обслуговування платіжної картки в розмірі 133 521,45 доларів США, що станом на 30.05.2018 року еквівалентно 3 484 909,85 грн., відкрито виконавче провадження №57506535 (а.с. 5-6). В рамках даного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. постановою від 30.10.2018 року накладено арешт на кошти боржника (а.с. 7-8). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 19.09.2018 року за реєстровим номером 5105 про стягнення заборгованості в розмірі 3 484 909,85 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2018 року на задоволення заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі було зупинено стягнення за виконавчим написом від 19.09.2018 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрованим за № 5105 щодо стягнення заборгованості на підставі Договору про відкриття банківського (карткового) розрахунку та обслуговування платіжної картки, укладеного між АК СБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , до розгляду справи по суті (а.с. 9-11). 15.10.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, котрим позов було задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 19.09.2018 року за реєстровим номером 5105 (а.с. 12-16). Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07.05.2019 року приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження було здійснено списання з рахунку позивача, відкритого в АТ «Альфа-Банк», коштів в розмірі 65 079,81 грн. З урахуванням того, що з вказаної суми 49 591,65 грн. - борг за виконавчим документом, 10 529,00 грн. - витрати виконавчого провадження та 4 959,16 грн. - основна винагорода приватного виконавця, котра 27.02.2020 року повернута позивачу (а.с. 19, 40). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про те, що позивачем доведено той факт, що відповідач безпідставно набув майно, а саме: кошти позивача, та зберігає його у себе без достатньої правової підстави, а тому зобов`язаний повернути позивачу це майно. Відповідачем вказана обставина не спростована доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому суд вважає, що сума в розмірі 49 591,65 грн. підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved