Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У лютому 2014р. [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що у грудні 2011р. вона звернулася до ТОВ «Юст КО Столиця нерухомості» з приводу продажу належної їй квартири, та придбання замість неї іншої, оскільки після смерті сина їй було тяжко проживати в ній. Позивачка зазначала, що 13 грудня 2011р. її квартира була продана, і в той же день вона уклала з відповідачкою попередній договір на придбання квартири [ADDRESS], яка належала останній на праві власності. На виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору дарування вказаної вище квартири вона передала відповідачці гроші у сумі 55000,00 доларів США., а остання надала розписку про отримання коштів. Згодом з'ясувалось, що [PERSON] на час передання коштівв та оформлення договору дарування було відомо, що в квартирі [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], колишній чоловік покійної власниці квартири, [PERSON] (бабусі відповідачки), який в судовому порядку намагався довести своє право власності на частину вище вказаної квартири.19 грудня 2011р. між сторонами був підписаний договір дарування квартири [ADDRESS]. Позивачка стверджувала, що через деякий час після підписання договору дарування, вона отримала повістку до Київського районного суду м. Одеси, де розглядалася справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання факту спільного проживання, та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2014р. позов [PERSON] був задоволений. Крім того, під час розгляду справи [PERSON] надав до суду рішення апеляційного суду Одеської області від 12.12.2012р., яким було скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2011р., яке було підставою для реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру. Позивачка стверджувала, що в результаті неправомірних дій відповідачки вона залишилася без коштів та без квартири. Вважаючи, що [PERSON] безпідставно набула належні їй кошти у сумі 55000,00 доларів США, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь безпідставно набуті гроші в сумі, еквівалентній 55000,00 доларів США на час ухвалення рішення. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог, та просила суд розглянути справу в порядку заочного провадження, та за її відсутності (а.с.76). Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.81,82). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про стягнення грошової суми (авансу) підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою п'ятою розділом 1 главою 49, 83 ЦК України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що 13 грудня 2011р. між сторонами було укладено у письмовій формі попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.7-9). На виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу вказаної вище квартири позивачка передала відповідачці аванс в сумі 444000,00 грн., еквівалент 55000,00 доларів США, що підтверджується попереднім договором від 13 грудня 2011р., та письмовою розпискою (а.с.10). Встановлено, що 19.12.2011р. між сторонами замість договору купівлі-продажу було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с.11). 04.01.2012р. право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с.12). При цьому, відповідачка не надала суду доказів того, що вона повернула позивачці отриману за попереднім договором грошову суму в розмірі 444000,00 грн., оскільки розписка знаходиться у позивачки. Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 18.04.2013р. №16 позивачка з 27.01.2012р. зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2011р. був встановлений факт прийняття [PERSON] спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] у вигляді квартири [ADDRESS] та визнано за нею право власності на вказану квартиру. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване 27.01.2012р. в КП «МБТІ та РОН» (а.с.25). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.12.2012р. рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2011р. було скасовано і в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.15-17). Встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2014р. було встановлено факт мешкання однією сім,єю [PERSON] та [PERSON] з вересня 2007р. по 02.05.2011р., визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], витребувано квартиру [ADDRESS] у набувача [PERSON], передано її у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON], поділено спільне сумісне майно та визнано за [PERSON] право власності на ? 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.19). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014р. рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2014р. було скасовано і прийнято нове рішення, яким позов [PERSON] був задоволений частково, встановлено факт мешкання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з вересня 2007р. по 02.05.2011р., визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та витребувано 1/2 частину квартири [ADDRESS] у набувача [PERSON] (а.с.64-70). Отже, з вини відповідачки у [PERSON] було витребувано 1/2 частини квартири [ADDRESS], за яку, як було встановлено, позивачка сплатила відповідачці 222000,00 грн., що підтверджується розпискою. Відповідачка повернути позивачці частину суми, яку вона отримала від останньої в добровільному порядку відмовляється. Відповідно до частин 1, 2 ст. 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства. Пунктом 4 ст.635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оскільки попередній договір купівлі-продажу квартири укладений у письмовій формі, але нотаріально не посвідчений, то суд вважає, що він не відповідає вимогам встановленими ст.635 ЦК України для попереднього договору. За думкою суду, зазначений вище попередній договір підтверджує тільки факт отримання відповідачкою від позивача грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за продаж квартири. Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. Як було встановлено судом в ході розгляду справи, 19.12.2011р. між сторонами замість договору купівлі-продажу було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014р. було встановлено, що фактично між [PERSON] та [PERSON] було укладено саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], тобто договір дарування є удаваним (ч.1 ст.235 ЦК України). Такий правочин не є нікчемним (ч.2 ст.215 ЦК України), до нього застосовуються правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2 ст.235ЦК України). Оскільки за рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014р. у позивачки була витребувана з власності 1/2 частина спірної квартири, то суд вважає, що відповідачка, яка отримала від останньої 444000,00 грн. за продаж спірної квартири, набула частину їх без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), а тому зобов'язана повернути [PERSON] 1/2 частину коштів, що складає 222000,00 грн. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка, набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на який воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодуванні шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, оскільки у позивачки залишилася у власності 1/2 частина квартири [ADDRESS]. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 2220,00 грн., які позивачкою сплачено при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 15, 16, 570 ЦК України

Outcome: partial