Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про надання дозволу на виїзд за кордон з дітьми без згоди та супроводу другого з батьків. Позовна заява мотивована тим, що з 05.12.2008 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з матір`ю по місцю її реєстрації. На сьогоднішній день у позивача та її дітей виникла необхідність і бажання виїхати за кордон. Батько дітей за місцем реєстрації не мешкає, з 2016 року перебуває у розшуку, на сьогодні його місцезнаходження не встановлене. Отримати від відповідача нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон не є можливим, тому просила суд надати їй дозвіл на необмежені поїздки за межі України з дітьми: [PERSON] на строк до [INFO] року; [PERSON] на строк до [INFO] року; [PERSON] на строк до [INFO] року; [PERSON] на строк до [INFO] року без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк до [INFO] року до наступних країн: Австрійська республіка, Королівство Бельгія, Республіка Білорусь, Республіка Болгарія, Сполучене Королівство Великої Британії і Північної Ірландії,Грецька Республіка, Республіка Грузія , Королівство Данія, Арабська Республіка Єгипет, Держава Ізраїль, Республіка Ірландія, Республіка Ісландія , Королівством Іспанія, Італійська Республіка , Латвійська Республіка, Литовська Республіка, Князівство Ліхтенштейн, Велике Герцогство Люксембург, Республіка Молдова, Князівство Монако, Королівство Нідерландів, Федеративна Республіка Німеччина, Королівство Норвегія, Соціалістична республіка В`єтнам, Об`єднані Арабські Емірати, Республіка Польща, Португальська Республіка, Російська Федерація, Румунія, Словацька Республіка , Королівство Таїланд, Турецька Республіка , Угорщина, Фінляндська Республіка, Французька Республіка, Республіка Хорватія , Чеська Республіка , Чорногорія, Швейцарська Конфедерація, Королівство Швеція, Японська Держава, а також надати їй дозвіл на оформлення документів, пов`язаних з перетинанням дітьми кордону України для виїзду за межі України без згоди батька. В судове засідання сторони не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином. 01.04.2019 року від позивача на електрону адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності особи. Також на електрону адресу суду надійшла заява представника відповідача [PERSON]. - адвокат Мацко В.В. про визнання позовних вимог в повному обсязі, але оригіналу заяви від 19.02.2019 року та ордеру від 15.05.2017 року справи не надано. Згідно до положень ст. 223 ЦПК Украйни, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю позивача, тому як неявка останнього не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18. Судом встановлено, що з 05.12.2008 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] від якого мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з матір`ю по місцю її реєстрації. На сьогоднішній день у позивача та її дітей виникла необхідність і бажання виїхати за кордон. Батько дітей за місцем реєстрації не мешкає, з 2016 року перебуває у кримінальному розшуку, на сьогодні його місцезнаходження не встановлене. Отримати від відповідача нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон не є можливим. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ст. 313 ЦК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє у прийнятті заяви представника відповідача [PERSON]. - адвокат Мацко В.В. про визнання позову. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Отже, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дітей за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства. Оскільки дозвіл суду на виїзд дітей за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дітей у цій країні, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон з дітьми без згоди та супроводу другого з батьків.

Outcome: dismissed