Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив зняти арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1362258, Власник [PERSON] та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис, зареєстрований 07.10.2004 року за №1362258 на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , Власник [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що йому на праві власності належить нерухоме майно - 7/30 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1707 від 13.11.2019 року (спадкова справа №549/2004), що підтверджується Інформацією з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Інформаційна Довідка №190001090 від 24.11.2019 року). Водночас згідно інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на належне позивачу нерухоме майно у вигляді житлового будинку за адресою [ADDRESS] за Постановою Відділу державної виконавчої служби у Дарницькому районні управління юстиції України АА 897045 від 11.01.2003 року реєстратором Шістнадцята київська державна нотаріальна контора 07.10.20014 року було накладено обтяження, реєстраційний номер обтяження 1362258, про що позивачу випадково стало відомо на початку 2019 року. Дійсно, заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2002 року по цивільній справі №2-2721 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було стягнуто з [PERSON] в рахунок боргу 1 066 грн. та держмито в сумі 51 грн. Позивач виконав згадане судове рішення у повному обсязі, проте підтверджуючі документи у нього не збереглися. Водночас листом №5/805/19 від 10.10.2019 року Дарницького районного суду м. Києва уповноваженого представника позивача адвоката Новак Н.Ю. повідомлено, що справа №2-2721/02 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу знищена за закінченням строку зберігання. 18.10.2019 року відповідач - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомив позивача, що згідно відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (Спецрозділ, Архів) цивільна справа №2-2721 від 24.07.2002 року видана Дарницьким районним судом м. Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - на виконанні у Відділі не перебувала та до відділу не надходила. Будь-які інші відомості про накладення арешту на частину згаданого житлового будинку, що належить позивачу - відсутні. За вказаних обставин, позивач не має можливості реалізувати право власності на належне йому нерухоме майно, зокрема в частині розпорядження ним, оскільки на нього накладено арешт. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням учасників судового процесу. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та місце судового засідання повідомлявся за зареєстрованим місцем знаходження належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових направлень. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. 26.03.2020 року від представника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костюк Л.О. надійшло клопотання, в якому відповідач просить справу розглядати без участі представника Відділу та прийняти рішення на розсуд суду. 01.06.2020 року до суду від представника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костюк Л.О. надійшло інше клопотання також змісту, в якому відповідач просив справу розглядати без участі представника Відділу та прийняти рішення на розсуд суду. У судове засідання відповідач свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У судове засідання позивач не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 15.07.2020 року представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами пп. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва у 2002 році перебувала цивільна справа №2-2721 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2002 року у цивільній справі №2-2721 стягнуто з [PERSON] в рахунок боргу 1 066 грн. та держмито в сумі 51 грн. Справа №2-2721/02 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу знищена за закінченням строку зберігання. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 7/30 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 190001090 від 24 листопада 2019 року. Окрім того листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.06.2020 року №062/14-6525 (И-2020) суд повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою в м. Києві на про. Грузинський 6 проведена реєстрація права власності на домоволодіння за 1/6 ч [PERSON] (рос.мова) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 1-ою Київською державною нотаріальною конторою 13.05.1988 р. №10Н-948 та за 1/6 [PERSON] (рос.мова) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 1-ою Київською державною нотаріальною конторою 13.05.1988 р. №10Н-948. Згідно інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, на згадане нерухоме майно, що належить позивачу, на підставі Постанови Відділу державної виконавчої служби у Дарницькому районні управління юстиції України АА 897045 від 11.01.2003 року реєстратором Шістнадцята київська державна нотаріальна контора 07.10.20014 року накладено обтяження, реєстраційний номер обтяження 1362258. В матеріалах справи наявна копія постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби відділу державної виконавчої служби Дарницького району м. Києва Фастовець О.Л. від 11 січня 2003 року серія АА №603195, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме 1/6 частину будинку [ADDRESS] , у зв`язку із примусовим виконанням виконавчого листа № 2-2721/02, виданого 24.07.2002 року Дарницьким районним судом м. Києва. З листа завідувача 16-ї Київської нотаріальної контори Шапченко М.І. від 02.07.2020 року вбачається, що в архіві останньої зберігається копія згаданої постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби відділу державної виконавчої служби Дарницького району м. Києва Фастовець О.Л. від 11 січня 2003 року серія АА №603195. Листом за підписом начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Заєць А.М. від 21.09.2018 року № 723 уповноваженого представника позивача повідомлено, що згідно п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, а у подальшому підлягають знищенню. Листами Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вх. № 19464 від 26.03.2020 року та вх. №32899 від 01.06.2020 року суд повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) цивільної справи №202721 від 24.07.2020 року, виданої Дарницьким районним судом м. Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу на виконанні у Відділі не перебуває та до Відділу не надходила. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Чинний Закон України «Про виконавче провадження» містить статтю 59, якою визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві самостійно знімати арешт; також передбачено можливість особи у всіх інших випадках звертатися до суду за зняття арешту. Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна, однак позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатись своєю власністю, у зв`язку із накладеним у 2003 році обтяженням, при цьому, позивач не є боржником за жодним виконавчим провадженням, яке б перебувало на виконанні у відділі виконавчої служби. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до чч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved