Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просила суд визнати недійсним договір дарування 686/1000 частин квартири [ADDRESS] , укладений 29.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що 10.08.2009 року вона з [PERSON] уклала договір позики, відповідно до якого останній отримав від неї 70 000 доларів США для придбання 686/1000 частин квартири [ADDRESS] . Відповідач зобов`язався в строк до 10.08.2019 року повернути кошти, а у разі неповернення здійснити відчуження придбаної квартири. Але, 29.03.2017 року [PERSON] подарував квартиру [PERSON] , а тому виконати договір він не може, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання сторони не з`явились, але надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, відповідачі також вказують, що позовні вимоги визнають у повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до позову документи, приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 686/1000 частин квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Відповідно до договору дарування, позивачка не є його стороною. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] не є стороною договору дарування тому й не має правових підстав для подачі позову. В позовній заяві позивачка посилається на вимоги ст. 234 ЦК України, яким встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Суд вважає, що посилання позивачки на те, що 29.03.2017 року [PERSON] подарував квартиру [PERSON] для уникнення відповідальності від сплати боргу за договором позики, не можуть вважатися як обґрунтування вимог про визнання договору дарування недійсним. Інших підстав для визнання вищевказаного договору позивачем не наведено. Крім того, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 686/1000 частин квартири [ADDRESS] знаходяться під обтяженням на підставі постанови про арешт майна боржника, серії та номер: 56273508, виданої 26.04.2018, видавник: Другий Приморський ВДВС м Одеса ГТУЮ в Одеській області. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed