Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання на підприємстві. Свої позовні вимоги обґрунтовув тим, що він працював у відповідача електрозварником. Під час роботи отримав професійне захворювання- пневмоконіоз електрозварників, вузликова форма 1/1, р/р Бронхіт. Легенева недостатність першої-другої ступені. Висновком МСЕК від 20.03.2014 року йому було встановлено стійку втрату професійної працездатності за вказаними захворюваннями у розмірі 50% та 3 групу інвалідності безстроково. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 06.02.2006 року, причиною захворювання є тривалий стаж роботи електрозварником (понад 22 роки) в умовах впливу на організм шкідливих речовин. Вказував, що внаслідок професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальної життєдіяльності. Погіршився стан її здоров'я, що призвело до моральних та психічних переживань, він став інвалідом 3 групи. Позбавлений можливості повноцінно виконувати свої сімейні обов'язки, оскільки дуже важко виконувати фізичні навантаження. Постійно турбує віддишка, постійний кашель, болі та хрипи при кашлі, серцебиття, загальна слабкість, сильні періодичні головні болі. Періодично буває на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Вимушений часто звертатися за медичною допомогою та проходити курси лікування. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 65 000 гривень та просить стягнути її із відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, зазначивши, що основна вина за професійне захворювання лежить на відповідачі. Представник відповідача факт професійного захворювання позивача підтвердив, проте позовні вимоги не визнав, пославшись на те, що при влаштуванні на підприємство позивач завідомо знав про шкідливі умови праці, також згідно виписки з історії хвороби № 1115 від 2007 р. позивач страждає хронічним обструктивним захворюванням легенів вже на протязі 10 років. Крім того, навіть після отримання професійного захворювання позивач продовжував трудову діяльність на підприємстві відповідача на протязі восьми років (до 17.11.2014р.). Представник третьої особи позовні вимоги не визнав, вказавши, що заявлена позивачем сума вимог є необґрунтованою та завишеною. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-4 від 06 лютого 2006 року встановлено, що професійне захворювання, яке виявлено у працівника ПАТ «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» [PERSON], пов'язане з виробництвом. Особами, дії або бездіяльність яких привели до нещасного випадку, а також які допустили порушення нормативних та законодавчих акті з питань охорони праці - є [PERSON] - зам. начальника цеха з підготовки виробництва та колишній начальник цеха №132 [PERSON], які виразилася у відсутності належного контролю за застосуванням засобів колективного та індивідуального захисту. Причинами професійного захворювання, згідно пункту 17 Акту форми П-4, є: - тривала робота в умовах виробничих шкідливостей : - по пилу в 4,1 рази по марганцю в 1,8 рази. - застосування зварювальних матеріалів, що містять шкідливі речовини. В акті, складеним по формі П-4 від 06 лютого 2006 року про розслідування хронічного професійного захворювання, заключення лікарсько-експертної комісії № 143 від 18.01.2006 року, зазначено основний діагноз потерпілого Позивача - пневмоконіоз електрозварників, узелкова форма 1/1, р/р. Бронхіт. Легенева недостатність першої-другої ступенів. Захворювання професійне. Діагноз супутній: НБС: атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією, Н один (а.с. 14) Згідно виписного епікризу із історії хвороби №1135 позивач в період з 21.11.2007р. по 07.12.2007р. знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні ГБ №5 (а.с.25), потім лікувався в Обласній клінічній лікарні професійних захворювань: 1) згідно виписки із історії хвороби №720 з 29.01.2008р. по 15.02.2008р. (а.с.23), 2) згідно виписки із історії хвороби №563 з 01.02.2010р. по 19.02.2010р. (а.с.21), 3) згідно виписки із історії хвороби №790/134 лікувався з 01.02.2012р. по 21.02.2012р. (а.с.19), 4). згідно виписки із історії хвороби №866 лікувався з 04.02.2014р. по 20.02.2014р.(а.с. 15-17). Згідно довідки Обласної профпатологічної МСЕК міста Донецьк від 20.03.2014р., позивача повторно було оглянуто та встановлено 50% втрату працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З урахуванням конституційної значущості життя і здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов'язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника. Відповідно до ч.2 ст.153 Кодексу законів про працю України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок професійного захворювання було заподіяно з вини працівників відповідача, яка є основною організаційною причиною нещасного випадку, що підтверджується наведеним висновками в акті розслідування нещасного випадку, складеним по формі П-4 від 06 лютого 2006р. (пункт 17), заключенням лікарсько-експертної комісії № 143 від 18.01.2006 року, а також довідкою Обласної профпатологічної МСЕК міста Донецьк від 20.03.2014р. Таким чином, судом встановлено, що умови праці позивача на ПАТ «Азовзагальмаш» не відповідали вимогам ст.153 КЗпП України, оскільки основними технічними причинами настання нещасного випадку є невиконання посадових обов'язків працівником підприємства відповідача та незабезпечення ним достатнього контролю за безпечним виконанням роботи підлеглими та виконання робітниками вимог нормативних актів з охорони праці. Пошкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання, позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що у зв'язку з професійним захворюванням, позивач дійсно вимушений був змінити звичний образ життя - потребував значного медичного лікування та реабілітації, не мав змоги працювати за фахом, втратила 50 % працездатності, став інвалідом, обмежен в своїх фізичних можливостях. Також суд враховує, що в результаті професійного захворювання була завдана фізична біль, яка призводила до нервових потрясінь. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування шкоди власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, є акт розслідування нещасного випадку, складений по формі П-4, а також довідки МСЕК про встановлення втрати працездатності та встановлення інвалідності 3 групи безстроково. Суд також при вирішенні спору та визначені глибини моральних страждань і розміру можливої компенсації, приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З урахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача до ПАТ «Азовзагальмаш» про відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок професійного захворювання, позивачу заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Загалом це призвело до порушення його звичайного образу життя, спричинення втрати професійної працездатності, що належним чином має бути компенсовано. Дані обставини знайшли своє підтвердження в поясненнях позивача, матеріалах справи, дослідженими та проаналізованими в ході судового розгляду. Разом з тим, при визначені ступеню вини відповідача в заподіяній позивачу шкоди та обсягах можливої грошової компенсації, судом також враховується наявність часткової супутньої вини самого позивача в професійному захворюванні. З урахуванням цього, враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров'я, ступінь втрати ним професійної працездатності (50%), суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленого відшкодування та стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 гривень, в порядку відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу. Оскільки позивач за положеннями пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідач має сплатити судовий збір на користь держави в сумі 243,60 грн. Крім того, згідно наданого позивачем договору про надання правової допомоги від 05.12.2014р., акту приймання-передачі наданих послуг та квитанції від 05.12.2014р. ним були понесені витрати на правову допомогу в загальній сумі 609,00 грн. за послуги, пов'язані із підготовкою та поданням позову до суду. Враховуючи обсяг часу, витраченого адвокатом на надання правових послуг (1,25 години), та положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає їх законними та такими, що мають бути відшкодовані відповідачем. Разом з тим, оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 30,77% (20000 х 100% / 65000), том у відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог в сумі 196 гривень 45 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial