Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] пред`явила через суд позов до ПАТ «Приватбанк» з вимогами визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, 17 листопада 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 21544, про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що пред`явлена до стягнення заборгованість в розмірі 45539,10 грн., до якої включено 14038,99 грн. заборгованості за тілом кредиту, 9170,00 грн. заборгованості за відсотками, 20215,80 грн. заборгованості з пені та комісії, 2114,31 грн. штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, 1800,00 грн. витрат за вчинення виконавчого напису, не є безспірною заборгованістю, з огляду також на те, що Умови та правила надання банківських послуг як складову кредитного договору позивач не підписувала, вимогу про погашення заборгованості та її складові [PERSON] як боржник не отримувала, з дня виникнення вимоги минуло більше трьох років, оскільки виконавчий напис вчинено 17 листопада 2017 року стосовно заборгованості, обчисленої з 20 лютого 2014 року, а також виконавчий напис вчинено з грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 23 лютого 2012 року, оскілки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення Порядку розділом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин». З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 04 березня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. 20 травня 2020 року представником позивача подана позовна заява, в якій, не змінюючи суті та обгрунтувань заявленого, мотивувальна частина приведена у відповідність з прохальною частиною позову, та в якій позивач остаточно просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 17 листопада 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 21544, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк»; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] понесені судові витрати та витрати, які вона має понести у майбутньому. 06 травня 2020 року відповідач засобами поштового зв`язку подав відзив, в якому виклав заперечення на позов та просив відмовити в задоволенні позову по суті заявлених вимог з тих підстав, що позивач долучив до позовної заяви виконавчий напис, вчинений 17 листопада 2017 року, а просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 17 листопад 2014 року, тобто неіснуючий виконавчий напис; про виконавчий напис позивачу було відомо не в січні 2020 року, як вказано у позовній заві, а значно раніше, оскільки по виконавчим провадження відносно позивача 31 жовтня 2018 року та 26 вересня 2019 року державним виконавцем винесені постанови про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення. Крім того, видача виконавчого напису не входить до видів діяльності банку, а тому банк не може бути відповідачем у заявленому позові і, відповідно, є неналежним відповідачем, при цьому, спір стосується оскарження дій органу владних повноважень і за ст. 19 ЦПК України не підпадає під перелік справ підвідомчих загальним судам. Також, відповідач аргументував невизнання позову тим, що позивач не надала жодних розрахунків, які б підтверджували спірність оспорюваного виконавчого напису, тоді як підставою визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню є встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір, натомість для вчинення виконавчого напису відповідачем подано усі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості: оригінал кредитного договору, засвідчена відповідачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Позивач уклала з банком Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєдналася до Умов та правил надання продукту кредитних карт 20 лютого 2014 року та своїх зобов`язань не виконала, допустивши прострочення. Одночасно з відзивом відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, вимагаючи заяву позивача в частині судових витрат в розмірі 10408,00 грн. залишити без задоволення та/або без розгляду. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., отримавши ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, своїм правом подати заяву по суті справи не скористалися, пояснень на позовну заяву не подавали. У відповіді на відзив, поданій 20 травня 2020 року, представник позивача зазначив про те, що в позовній заяві у прохальній частині допущена технічна помилка у реквізитах виконавчого напису, проте по суті позовна заява мотивована і обґрунтована стосовно виконавчого напису з дійсними реквізитами, у зв`язку з чим така помилка не є підставою для відмови у позові по суті заявлених вимог; приватний нотаріус не є суб`єктом владних повноважень при вчиненні виконавчого напису, а вимоги належить заявляти до стягувача боржником у цивільному судочинстві; в решті доводи зводяться до аргументів, викладених у позовній заяві. У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач виклав свої міркування про процесуальну недопустимість прийняття до розгляду уточненої позовної заяви як заяви по суті справи, одночасно наполягаючи на задоволенні раніше поданої заяви про зменшення розміру витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з урахуванням поданої 20 травня 2020 року позовної заяви з виправленнями у прохальній частині. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, з наведених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив підстав, а також наполягаючи на відмові у стягнення витрат на правову допомогу через недоведеність належними, допустимими, достатніми доказами їх розміру та фактичного понесення. Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засіданні не прибули, представників не направили, приватний нотаріус Київського МНО Швець Р.О. клопотав про розгляд справи у його відсутності, Центральний відділ\~ДВС у\~місті Дніпрі\~Південно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~України (м.\~Дніпро) представник не направив, причин неявки суду не повідомив, про відкладення розгляду не клопотав. Суд, вислухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09 червня 2016 року між ПАТ КБ\~«ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладена\~Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між нею та банком 10 лютого 2011 року № SAMDN50000040843150 (а. с. 70-71). За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 15930,07 грн. та банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 14730,07 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяців з 20 лютого 2014 року по 29 лютого 2016 року (п.2.1 угоди). У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2114,31 грн. Відповідно до умов п. 2.8. Генеральної угоди від 20 лютого 2014 року при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення. Пунктом 2.9 вказаної Генеральної угоди передбачено, що процентна ставка по кредиту може змінюватись в залежності від змін облікової ставки НБУ або в інших випадках, у відповідності з Умовами та правилами. Розрахунок заборгованості ні банком, ні нотаріусом суду не наданий, а відповідач у відзиві обмежився міркуваннями про невиконання зобов`язань за Генеральною угодою станом на день розгляду справи, у зв`язку з чим належними та допустимими доказами прострочення позивача та розмір боргу перед судом не доведений. Умови та Правила надання продукту кредитних карт, які не містять підпису відповідача та не мають дати їх складання позивачем, у судовій практиці застосування ст. 207 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки такий документ не може без сумнівів підтверджувати, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету. У листопаді 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. із заявою про вчинення виконавчого напису за кредитним договором б/н від 26 травня 2011 року, оскільки станом на 22 жовтня 2017 року загальна сума заборгованості за Генеральною угодою б/н від 20 лютого 2014 року становить 45 539,10 грн., з якої 14 038,99 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9 170,00 грн - нараховані відсотки, 20215,80 грн. заборгованість з пені та комісії, 2114,31 грн. 17 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 11544, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ\~«Приватбанк»\~грошових коштів на загальну суму 45539,10 грн. в рахунок погашення заборгованості за Генеральною угодою № б/н від 26 травня 2011 року за 1340 днів, починаючи з 20 лютого 2014 року по 22 жовтня 2017 року, а також витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800,00 грн. (а.с.16). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку\~(підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк\~«Приватбанк»\~про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а)\~оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);\~б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Установлені судом обставини свідчать, що серед документів наданих Банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній, оскільки надана банком Генеральна угода від 20 лютого 2014 року не є нотаріально посвідченою, вказана угода не містить умов та порядку нарахування пені, як відповідальності за порушення зобов`язань, а Умови та Правила надання продукту кредитних карт, які не містять підпису відповідача та не мають дати їх складання позивачем, у судовій практиці застосування ст. 207 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки такий документ не може без сумнівів підтверджувати, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету. При цьому, з виконавчого напису не вбачається, яким чином об`єднані в одну суму та з яких підстав пеня та комісія загальним розміром 20215,80 грн. і в якому саме розмірі кожне окремо, оскільки вказані платежі мать різну природу та підстави, та з огляду на те, що умовами Генеральної угоди від 20 лютого 2014 року взагалі не передбачена сплата комісії та її розмір. Також належить відзначити, що за твердженням АТ КБ «Приватбанк», і про що зазначено в оспорюваному виконавчому написі, прострочення боржника виникло з 20 лютого 2014 року, відповідно і право вимоги у банка виникло з цього часу, проте виконавчий напис вчинено щодо заборгованості, яка нарахована за період з 20 лютого 2014 року по 22 жовтня 2017 року, тобто з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. За вказаних обставин така Генеральна угода не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно, виконавчий напис вчинено з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Такі висновки судом зроблені відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц. Інші доводи представника відповідача наведених висновків суду не спростовують, оскільки не наводять аргументів щодо законності вчинення виконавчого напису після визнання постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року у зазначеній вище частині. Також належить відзначити, що право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України «Про нотаріат»). Водночас, у спорах між боржниками і стягувачами, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, зокрема про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, належним відповідачем є стягувач (кредитор) на користь якої було вчинено виконавчий напис, оскільки предметом позову є спір про право. Нотаріус може бути залучений до розгляду таких справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову до такої особи та вирішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вирішення питання про розподіл судових витрат в порядку ч.6 ст. 142 ЦПК України з урахуванням клопотання учасників справи належить призначити окремо до розгляду в засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved